GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יהודית מימון: אני גרה ביבול, חדשה באזור, אמא לשלוש בנות, אשת צבא, מכאן אני הולכת ישר לתורנות שלי, חברה בפורום נשים ובקורס מנהיגות את המחר.
יפעת ניימן: אני יושבת פה בעצם בשני כובעים, אני מלווה ומנחה פה את הקורס של עמותת כן, מנהיגות את המחר, אבל זה חדש, מהרבה לפני זה אני מעורבת פה באזור בבינוי ופיתוח קהילתי, בעבודה עם יישובים וגם עם המועצה בתפיסת העבודה הקהילתית שלנו, צמיחה דמוגרפית, חיבורי אוכלוסייה, שינויים ביישובים.
יפעת ניימן: גרה בלהבים, אמא לשלושה בנים.
ענת חן: אני עובדת במועצה, אני אחראית על תחום היזמות והעסקים הקטנים ואני חלק מהקורס, מנהיגות את המחר.
ענת חן: (המשך סבב נוכחות).
עליזה לביא: אני עליזה לביא, חברת כנסת, אני יושבת ראש הוועדה לקידום מעמד האישה ושוויון מגדרי ואנחנו פה בשביל לחבק, לשמוע, לעזור ולהמשיך הלאה.
30074: אני ראש מועצה אזורית אשכול ואחד מ-32% של הגברים שבמועצה.
30074: לא, כי הרוב זה נשים.
30074: (המשך סבב נוכחות).
דרורה גורדון: תושבת המועצה, מושב דקל, ומפקחת מחוזית במשרד הרווחה, בתחום הקהילתי, חוסן, חירום ומנהיגות גם.
דרורה גורדון: מנהיגות בכלל, נשים גם.
ורד סוייד-פאר: עליזה, זה הזמן לשאול אותה מה שהיה לנו קודם, היינו קודם בשדרות ושאלו את יושבת ראש הוועדה, אחת המשתתפות שאלה האם יש איזה שהיא ירידה בהועדות, שמונעת מהם לקבל שירותים?
ורד סוייד-פאר: את יודעת על משהו?
רונית מינקר: אני חושבת שבסוף נעשה את השיח, נתחיל מהצגה, בסוף יהיה זמן לשאלות אם תרצו.
רונית מינקר: (המשך סבב נוכחות).
יותם דגן: אני מנהל שירותים קהילתיים בנט"ל.
יותם דגן: לכבוד הוא לי להיות פה.
יותם דגן: אנחנו עובדים בחירום ובתמיכת חירום עם המועצה - - - (המשך סבב נוכחות).
30074: שלומנו מצוין, חוץ מזה שאנחנו לא ישנים.
30074: אולי דרך המספרים ומה שקורה במועצה יהיה לי יותר קל להסביר.
30074: המועצה האזורית אשכול, מתחילה מקיבוץ בארי פה בצפון, היא מגיעה עד לכרם שלום, פה בפינה, ו-12 קילומטר גבול עם מצרים.
30074: בגלל שאנחנו 40 קילומטר מגבול רצועת עזה אז קל להם הרבה יותר לירות עלינו לכן אתם רואים שעד היום התפוצצו 431 טילים, מתוך 1,505 למדינת ישראל.
30074: אני חייב להגיד לכם שקיפחו אותנו קצת לעומת עמוד ענן, שאז היינו קצת יותר, אבל זה חלק מההומור שלנו, כנראה בשביל לשרוד את המצבים שאנחנו נמצאים בהם.
30074: הנקודות האדומות שיש פה הן נקודות אדומות בגלל שיש פגיעה בתוך היישוב.
30074: בדרך כלל הפגיעה בתוך היישוב, למרות שיש אזעקת צבע אדום, היא הרבה יותר משמעותית מאשר כששומעים צבע אדום ושומעים בום מחוץ ליישוב.
30074: יש לזה השלכות, ששם מרכז חוסן נכנס.
30074: מרב לא נמצאת פה, אבל מרכז חוסן מנוהל על ידי מרב יחד עם תמר, מטפלים בכל האנשים שזקוקים, וכמה שיותר מהר, כי ככל שהזמן עובר, אם הם לא מקבלים טיפול זה כבר הופך להיות סיפור קצת יותר רציני.
30074: רוב הפגיעות נמצאות בדרום או מול כרם שלום, סופה וחולית.
30074: זה לא סתם, שימו לב, זה בדיוק איפה שהיום יצאו מחבלים לפנות בוקר מאותה מנהרה.
30074: פה זה סופה, אני אנסה להתקרב בשביל שתראו, זו סופה, המנהרה נמצאת פחות או יותר 300-400 מטר מסופה, זאת אומרת כ-1.8 מסופה, נכנסת לתוך מדינת ישראל 300-400 מטר.
עליזה לביא: איפה היא מתחילה?
30074: רוב המנהרות מתחילות בסביבות קילומטר-קילומטר וחצי בתוך הרצועה.
30074: בדרך כלל מאיזה שהוא בית, או פרבר כזה, לא מתוך עיר, אלא מתוך שטחים חקלאיים לרוב.
30074: הפרברים של הערים הם בדרך כלל השטחים החקלאיים שיש להם.
30074: למשל מול נחל עוז זה היה חממה או לול, אז קל מאוד לחפור ולהכניס את האדמה, לא יודעים מה יש שם בפנים.
30074: זה מה שהם עשו.
30074: יש עוד מנהרה, שרובם יודעים אותה, בכרם שלום.
30074: מנהרות זו הסוגיה הכואבת ביותר כרגע.
30074: לא יכולנו גם לדבר עליהן, כי זה סודי ולא ניתן לעשות.
30074: אין כמעט יישוב שלא נפגע, כל הפגיעות הן ברכוש, בתים ניזוקו, מכוניות, 200 ראש של בקר הלכו לעולמם ועוד 2 לולים גם הלכו.
30074: צריך להבין שהדברים האלה, למרות שזה רכוש, בסוף חקלאי מגדל את כל הדברים האלה ובסופו של דבר יש איזה שהוא - - - כשפוגעים במשמעות של עבודה של אנשים.
30074: אני ראיתי אתמול את צ'רצ'יל, צ'רצ'יל הוא אחד ממגדלי הבקר הכי טובים במדינת ישראל, הוא מניר עוז, וכשראיתי אותו שצריכים להשמיד 200 ראש, זאת אומרת 60 עד 100 נהרגו על המקום ועוד 100 צריך בגלל פציעות צער בעלי חיים, ראיתי אותו וזה באמת סיפור עצוב.
30074: זה המצב הביטחוני שלנו פחות או יותר.
30074: כל מי שאת רואה פה הם גם בחירום, לכל מנהלת פה יש תפקיד בחירום, הרווחה זה מכלול רווחה, יעל מכלול חינוך, בשמת מכלול לוגיסטיקה ורונית היא גם מוציאה לאור את מה שקורה במשך היום לכל התושבים, גם צריכה לסדר לי את כל הראיונות וגם להתראיין בעצמה בשביל להוריד ממני עול.
30074: זה המצב.
30074: אנחנו אולי נעבור לשקף הבא ואז נוכל להסביר יותר טוב מה עבר עלינו.
עליזה לביא: כמה תושבים יש במועצה?
30074: 14,000 תושבים.
30074: היינו 10,000 בעופרת יצוקה, היום אנחנו 14,000.
30074: אל תשאלי על הפלא, מי שיכול לענות על הפלא זו תמר ועוד אנשים יקרים שנמצאים פה למען התושבים.
30074: ב-27.6 זה יום שישי, בשעה תשע וחצי בערב שלושה טילים מתפוצצים, שניים בבארי, אחד ברעים, מחוץ ליישוב.
30074: בדרך כלל לא נהוג לירות ביום שישי כשאין הסלמה, סתם יורים ביום שישי, יש פה איזה שהיא כוונה.
30074: זה בא גם מזה שגילו שבוע לפני זה את שלושת הנערים ולאחר מכן רצחו נער ערבי, מתחיל איזה שהוא משהו.
30074: צריך לדעת, כל מה שקורה באיו"ש מקרין על עזה.
30074: עזה לא מקרינה על איו"ש, דרך אגב, הפוך תמיד כן, איו"ש מקרין תמיד על עזה.
30074: תמיד, קבוע.
30074: ובעצם מתחילים הטילים, לא נעים.
30074: ב-30 אנחנו פותחים חמ"ל, החמאס יורה עלינו, ואנחנו יודעים, כי הם יורים בשבע בבוקר על ההסעות של התלמידים ולכמה יישובים, בשביל שהילדים לא יעלו לאוטובוסים, שההורים יצטרכו להישאר בבית, לא לצאת לעבודה ולשבש לנו את החיים.
30074: זה קבוע ככה, אנחנו מכירים את זה, לכן תמיד החשש היה של האמהות מה קורה בהסעות.
30074: זה משהו שהוא לא מוגן.
30074: התחנות ממוגנות, ההגעה לבית הספר לא ממוגנת, מה עושים?
30074: אז אני אספר לכם שיש מסוקים באוויר, חיל אוויר, מזל"טים, הרבה מאוד כוחות מסתכלים מלמעלה ומונעים את הירי של המחבלים כלפי ההסעות, כלפי הכביש הראשי שמוביל את ההסעות.
30074: פה ממשלת ישראל בכל הימים האלה קובעת שיש שגרה, אנחנו בשגרה, ואז ב-3 בחודש כבר נמאס לנו, גייסתי את אלון דווידי, יחד עם כולם, וקבענו שאנחנו נמצאים במצב חירום.
30074: מועצה אזורית אשכול קבעה שהיא נכנסת לחירום, המשמעות שכל המנהלות, כל המנהלים, ממנהלי אגפים הופכים להיות מנהלי מכלולים ואנחנו לא מקבלים קהל, למעט אנשים שזקוקים לעזרתנו במצב חירום.
30074: אין תשלומים, כל הפעילות שלנו, כל היומן שלנו נמחק לחלוטין.
30074: ועל זה אני תמיד אומר, שבמקום שאנחנו נבוא לירושלים, ירושלים מגיעים אלינו במלחמות, אז זה מקצר טווחים לפעמים.
30074: יוצא מכתב ושיחה לאלוף הפיקוד, שהוא צריך לקבוע שזה מצב מיוחד בעורף.
30074: לא קובעים, קשה לשכנע.
30074: עדיין, תסתכלו, אנחנו בין 10 ל-15 טילים ביום ואומרים לנו שלא יורד גשם ושהכול בסדר וש'תסתדרו עם החיים האלה'.
30074: בתאריך הזה מפגיזים את המנהרה בכרם שלום, כנראה נשארו כמה מחבלים בפנים שתכננו איזה שהוא פיגוע, ואז מתחיל הירי על כל מדינת ישראל, 63 טילים באותו יום על כל המדינה והכול היסטוריה.
30074: תראו, אנחנו עומדים אתמול, אתמול זה היום שדיברו על הפסקת אש?
30074: אני כבר לא זוכר, אתמול גם היה?
30074: יופי, אז אתמול בהפסקת אש הגענו לשיא, 44 טילים.
30074: זה השיא שלנו.
30074: אבל קובעים ב-7 בחודש שאנחנו נכנסים למצב מיוחד בעורף וב-8 שאנחנו מל"ח, משק לשעת חירום.
30074: אנחנו זקוקים להגדרות האלה בשביל לתדרך גם את התושבים ובשביל שנבין גם אנחנו איפה אנחנו נמצאים.
30074: בקטע הראשון, מ-27 עד ה-6, נשבר האמון בין התושבים למועצה.
30074: זאת אומרת יש איזה שהוא שבר עמוק, כי נוצר סדק בינינו לבין הממשלה.
30074: אנחנו בעצם התווך בין הממשלה לתושבים וברגע שהממשלה אומרת שהכול בסדר ואנחנו אומרים לא בסדר, תושבים באים אלינו בטענות ולא לממשלה.
30074: הדבר הכי קרוב שיש להם זה אנחנו.
30074: היום אנחנו כבר נמצאים במקום אחר.
30074: לפי מה שאנחנו מבינים מהתושבים אנחנו נמצאים יחד איתם במקום אחר ואנחנו גם יודעים שהדבר הזה ייקח שבוע, עשרה ימים, אולי אפילו יותר, זה לא יהיה פשוט, אבל ברור לנו לחלוטין שמ-2009, זה היה סוף 2008, עד היום אנחנו בעופרת יצוקה, עמוד ענן ובמבצע הנוכחי, שאני אף פעם לא מבין למה לא קוראים לזה מלחמה, אנחנו נמצא את עצמנו עוד שנה, שנתיים, בעוד מבצע וכו' וכו' וכו', כי הטרור כטרור מהותו זה להיות טרוריסטים ולהצמיח את הטרור ולא להיות גוף מדיני שמדבר.
30074: ביום שהם יחליטו לדבר וייקחו את הכסף במקום למנהרות ולטילים לבניית בתי ספר ויצטרכו את דרורה שתבוא תעשה להם סדנה קהילתית איך זה עובד, אני מאמין שגם מדינת ישראל תוכל לדבר ויהיה פרטנר לדבר.
30074: עד אז כתושב אני אומר, קשה לי מאוד לראות עם מי אפשר שם בגוף הזה לדבר, שהוא גם - - - דרך אגב, הוא גם מקבע דיקטטורה בתוך רצועת עזה עצמה, של 1,700,000 פלשתינאים, שבעימות שלי איתם שהיה ברדיו אמרתי להם 'חבר'ה, אל תבקשו מאיתנו לעשות את מה שאתם לא מסוגלים לעשות.
30074: באופן דמוקרטי בחרתם את החמאס, לא טוב לכם, תורידו אותו.
30074: אל תבקשו מאיתנו להוריד את החמאס'.
30074: רק שאנחנו לפעמים נופלים למלכודת הזאת, שאנחנו ממליכים מלכים, כמו בלבנון הראשונה, אנחנו נביא את זה ונסדר לכל העולם איך זה צריך להיראות ואנחנו תמיד יוצאים, תסלחו לי, אלה שעושים את העבודה השחורה וחוטפים מכל העולם.
30074: הגיע הזמן פעם אחת שגם אחרים יעשו את העבודה, אנחנו צריכים לדעת להתמודד עם המצב הזה.
30074: אתם, אם אתם רוצים לקחת מפה משהו יפה, אז תראו כמה נשים יש פה שמנהלות את החירום.
עליזה לביא: באמת מרשים מאוד, ממש מרשים.
30074: אני לא יודע כמה חברי כנסת יש לכם בוועדה, אבל כולם הפסידו שלא היו פה.
עליזה לביא: אז אל"ף, אתה צודק, אנחנו נעביר את זה, אבל אנחנו עוד נגיע, אנחנו רק בתחילת הרומן.
30074: אין לי שום בעיה, רק שתגיעו גם כשהכלניות פורחות ולא רק כשיש צבע אדום.
30074: וזה לא עקיצה, אני מאוד שמח שאתם פה, שלא תבינו אותי לא נכון.
עליזה לביא: קודם כל כשהילדים מבארי הגיעו לכנסת שאלתי אותם אם הם יודעים על שם מי הם קרויים, קיבוץ בארי, מתי הוא עלה לקרקע ו-11 הנקודות.
עליזה לביא: אני לא פעם ראשונה, הדרכתי פה, אני מכירה את האזור היטב ולפרטי פרטים, הוא מאוד אהוב עליי.
עליזה לביא: אבל תראה, באמת באנו גם לראות איך מחזקים, אתם ידועים בחוסן ובעוצמה ואנחנו מגיעים ממקומות אחרים ובלי לדבר אנחנו כולנו עושים כל הזמן את הניסיון שלנו איך אנחנו עוזרים ומסייעים, בטח בימים שכאלה.
עליזה לביא: אז מה שככה באמת מסקרן זה ההנהגה הנשית שצומחת כאן והמשמעות שלה בטח בחיי קהילה ובעורף שהופך להיות החזית.
עליזה לביא: אתם החזית, על כל מה שמשתמע.
עליזה לביא: אז אולי כמה מילים, מעבר לתיאור הצבאי, על החבורה הנפלאה של האנשים והנשים של אשכול.
30074: קודם כל אני תמיד נהנה - - - אני לא איש צבא, אז אני לא רגיל לעבוד עם גברים, אני בדרך כלל הייתי יושב ראש ביישובים שהיו במשבר ולמדתי לעבוד עם נשים.
30074: בדרך כלל הן היו לידי, עובדות סוציאליות שתמיד היו קהילתיות והן אמרו 'אנחנו אוספים את כל מה שאתה הורס בדרך שלך לשקם'.
30074: כי כשצריך לשקם מהר מאוד יישובים, או מקומות שנמצאים במשבר, אז זה כמו רופא שצריך לחתוך יד לפעמים בשביל להציל את הבן אדם.
30074: אז העובדות הסוציאליות לימדו אותי מה זה קהילה ואיך לתמוך, לאט לאט, ומאז אני עובד עם נשים.
30074: זהו, מאוד פשוט.
30074: היה לי מזל שהן השתתפו במכרזים.
30074: אני לא בחרתי, אני לא מאלה, אני לא מסמן מישהו, אף פעם לא סימנתי מישהו, אבל אני באמת מאמין באיזה שהיא דרך שאם היא יוצאת לפועל אז - - - אני חושב שדווקא בגלל שלא סימנתי, כאילו כמו הפוליטיקאים שמסמנים, אז הייתה אפשרות להרבה מאוד נשים להשתתף במכרזים.
30074: תמר, שאני נלחמתי עליה, היא הייתה סגנית, היחידה, אבל גם היה מכרז פנימי.
30074: אמנם רק היא השתתפה, אבל.
30074: .. אתם לא צריכים אותי פה, נכון?
תמר אורבך אבני: אתם באתם ביום ככה באמת כבד, אנחנו ערים מארבע בבוקר.
תמר אורבך אבני: אז אני לא כל כך יודעת מה ייצא לי.
קריאה: אני אשמח שתתייחסי גם לנושא של - - - הקהילתי ולצמיחה של היישובים.
עליזה לביא: תשמעי, הנתונים שכרגע שמענו, קפיצה של 4,000, זה מדהים.
תמר אורבך אבני: אני חושבת שמועצה אזורית אשכול באופן די שיטתי בשש-שבע השנים האחרונות, למרות המבצעים וההסלמות, ואפשר לראות את זה גם היום בתוך המלחמה הזאת, משדרת משהו שאנחנו קוראים לו רצף תפקודי, זה שפת החירום שלנו, אבל מה שזה אומר בפועל זה שלא משנה מה קורה פה, ממשיכים לחיות פה, ממשיכים לקיים מערכות, מערכת חינוך, מרכז יום לקשיש, וזה משדר המון כוח.
תמר אורבך אבני: וכועסים, 'למה אתם פותחים מערכות חינוך?
תמר אורבך אבני: וזה כל כך מסוכן לילדים', אבל יש מערכת חינוך, יש שם קייטנה ויש שם גנים.
תמר אורבך אבני: בכל הארץ סוגרים, אנחנו ממשיכים לקיים.
עליזה לביא: כלומר אתם ממשיכים לקיים - - -
קריאה: עד זוב דם.
עליזה לביא: אנחנו באות עכשיו משדרות ושם שמענו למשל, שזה רק עד עוד כמה ימים, הם הוסיפו 3 ימים, ולא רק זה, זה שגם הרבה מהאמהות חוששות לשלוח כי ההליכה לקייטנה או למתנ"ס כרוכה בחשיפה של 20 דקות לפחות הליכה כשאין מיגונית באמצע ולכן הרבה מאוד מהאמהות - - - גם שמענו על החרדה של נשים שלא יוצאות מהבית, רבות שלא יוצאות מהבית.
תמר אורבך אבני: אז גם פה יש גברים ונשים שפוחדים ויש אנשים שמחליטים שהם קצת יוצאים להפוגה למקומות אחרים בארץ, מתחיל להיות יותר ויותר קשה למצוא איפה לעשות הפוגה בארץ, מקום שבו לא יורים, אבל בגדול מה שקורה פה זה שמערכות ממשיכות לתפקד.
תמר אורבך אבני: ותבואי עכשיו למכלול שלי, לאגף שאני מנהלת, ותראי שהוא מלא אנשים, הוא מלא נשים.
תמר אורבך אבני: המסר הזה שהחיים ממשיכים הוא מסר מאוד מאוד חזק ועובדים בשבילו נורא קשה, עובדים בשבילו מאוד קשה.
תמר אורבך אבני: זה לא משהו שבא בקלות, עובדים בשבילו מאוד קשה, צריך נורא להאמין בזה.
תמר אורבך אבני: זהו, אני מאמינה בזה, אני מאמינה בזה בבית הפרטי שלי, אני גרה בבית בלי מיגון, אני גרה בקיבוץ אורים, יש לי ארבעה ילדים, וכולם פה, לא שלחתי אותם לשום מקום.
תמר אורבך אבני: הם כל בוקר הולכים למסגרת החינוכית שלהם, הלא ממוגנת.
תמר אורבך אבני: זאת תפיסת עולם.
עליזה לביא: שמאיפה את יונקת אותה ואיך את מעבירה אותה הלאה?
תמר אורבך אבני: אני לא יודעת, אני חושבת שזה משהו שיונקים אותו קודם כל מהבית, אבל זה גם משהו שהולך ומתפתח.
תמר אורבך אבני: גם כשאתה חי כאן, בכלל בלי קשר לתפיסות פוליטיות, אתה מבין שזה הבית.
תמר אורבך אבני: הרי אם אני אלך מכאן, אז את מה אני אגדיר כבית?
תמר אורבך אבני: ואם אני צריכה לעזוב פה את הבית הזה כל שלושה חודשים אז זה לא בית, אז אתה נשאר ואתה מחזיק ואתה עושה דברים עם משמעות.
תמר אורבך אבני: אני חושבת שעשייה שיש בה משמעות, אמרתי מקודם בצחוק לרונית, שביקשה ממני לצלם, אמרתי לה, 'הנה, את רואה?
תמר אורבך אבני: העיקרון נשמר.
תמר אורבך אבני: אנשים צריכים שיהיה להם תפקיד ואז יש להם משמעות', אז היא נתנה לי לצלם.
תמר אורבך אבני: אבל ברצינות, זה שיש תחושת משמעות, זה שאני קמה בבוקר ואני יודעת שיש משמעות למה שאני עושה, שזה לא סתם, זה מחזיק אותך.
לירז בר לב: אני רוצה להוסיף שיש גם משהו במועצה, שמאוד משרה ביטחון, שלא סוגרים את הגנים ו - - - היה איזה יום אחד שסגרו בסופות, בדצמבר, ולא הבינו כאילו למה.
לירז בר לב: בסדר, אז כל העולם התמוטט, אבל למה?
לירז בר לב: איזה חוצפה.
לירז בר לב: כאילו זה גם היה יום שישי, היום החופשי של ההורים, הרגו לנו את היום.
לירז בר לב: יש משהו במועצה שבאמת לא משנה מה, באמת, רק כשזה לא יודעת - - -
30074: רק כשפיקוד העורף מודיע.
לירז בר לב: רק כשמישהו אחר מכריח אותנו אנחנו סוגרים וזה משרה על הילדים שלנו רוגע ושקט.
לירז בר לב: גם הילדים שלי, אני ממגן, יש להם דרך די ארוכה למרכזון הלא ממוגן.
לירז בר לב: יש להם מיגוניות, אבל הם יודעים מה לעשות.
לירז בר לב: אני הלכתי איתם היום במקרה את כל הדרך, אמרתי להם, 'תגידו, איך הלכתם עד עכשיו?' שבוע וחצי, אמא שלהם נזכרה לשאול אותם איך הם הלכו לבד, הם אמרו לי 'אנחנו נשתטח ונשים ידיים על ה - - -'.
לירז בר לב: הילדים יודעים, הילדים מתורגלים וגם המועצה בעצם זה שהיא משאירה את המטפלות ואת הצוות שהם מכירים ואף אחד לא בורח להפוגה, גם לא כל כך פשוט ללכת עם שלושה ילדים לאיזה מישהו זר, לבית שלו, או לחברים, לא משנה, גם למשפחה, אז יום, יומיים, שלושה, כמה אתה כבר יכול לגור אצל מישהו אחר?
לירז בר לב: ויש פה משהו במועצה שמאוד מאוד מחזק בלהישאר ולהמשיך את היום ולא משנה מה.
לירז בר לב: תראי, יש כאן אמהות, שאם הן נשארות בחמ"ל, אז - - -
אביגיל עוז: אני קצת רוצה לסייג את מה שאמרו, אולי בגלל שאני חדשה באזור.
אביגיל עוז: לי באופן אישי כל יום כאן זה נראה לי כאילו אני בבוסניה, כאילו זו מציאות הזויה.
אביגיל עוז: לא מתרגלת לזה.
אביגיל עוז: אז אני באתי והתנדבתי ואני מכינה שניצלים ומחלקה שלמה אכלה אצלי בבית, אבל המציאות הזאת שאני והבת שלי מסתתרות מאחורי קיר בגלל הרקטות היא לא נורמלית.
אביגיל עוז: אני מפחדת.
אביגיל עוז: אני כן מפחדת.
אביגיל עוז: אני לא גיבורה.
אביגיל עוז: אני מתפקדת, אני באה, אני עושה, אבל זאת מציאות לא נורמלית.
לירז בר לב: אני גם מפחדת, אבל אני על אוטומט.
לירז בר לב: אני לא אגיד לך שאני לא מפחדת, גם אני מפחדת.
אביגיל עוז: אני מרגישה בבסיס, המדינה, תפקידה לדאוג לביטחון ואני מרגישה שלמדינה אין פתרונות.
אביגיל עוז: אנחנו בסוג של מלכוד 22, אין פתרון לסיטואציה.
אביגיל עוז: אני לא רוצה שיהרגו ילדים בעזה בשבילי, אבל אני גם לא רוצה להתחבא ולהסביר לילדה שאלה הבומים של התותחים של צה"ל וזה בסדר, הבומים האלה צריך להתחבא.
אביגיל עוז: זאת מציאות פסיכוטית, זאת מציאות לא נורמלית, היא מציאות של מדינת עולם שלישי.
אביגיל עוז: אני בכלל לא מכניסה פה מדינת תל אביב וזה, כי כולם חוטפים, אבל זאת מציאות רעה.
עליזה לביא: את הולכת לכתוב משהו בדוקטורט שלך?
אביגיל עוז: איזה דוקטורט?
אביגיל עוז: אני אפילו לא ניסחתי מכתב בקשה לדחייה.
עליזה לביא: אנחנו נעשה את זה בשבילך.
אביגיל עוז: אני כל היום באס.
אביגיל עוז: אמ.
אביגיל עוז: אסים עם התלמידים שלי בשדרות.
אביגיל עוז: אני מלמדת בשדרות, אז גם כשאני מגיעה לשם אני בחרדה, כי לא כל בית הספר ממוגן, יש שכבה שלמה שהיא לא ממוגנת.
אביגיל עוז: כאילו אין לך לאן להימלט.
אביגיל עוז: אני כאמא חייבת לתפקד, יש לי ילדים, אז פיצלנו, חלק צפונה יותר, הקטנה איתי, אבל זאת מציאות רעה.
אביגיל עוז: אנחנו מתפקדים, אנחנו בסדר, הכול, אבל אם מדברים על חוסן, אני חושבת שחוסן זה דבר נפלא ונחמד, אבל לתקופה מסוימת לא כשגרת חיים, ולזה קשה לי להסכים.
עליזה לביא: יותם, איך אתה נכנס?
יותם דגן: קודם כל אני חושב שמרכז חוסן - - - מה שקורה.
יותם דגן: מרב לא נמצאת פה, אבל תמר כן - - -
תמר אורבך אבני: אגב, מרב לא נמצאת כי כרגע היא עושה חיתוך מצב עם ה - - -
יותם דגן: כן.
יותם דגן: האמת היא שאני חושב שקטונתי לבוא, בתור אחד שמגיע מהמדינה הצפונית יותר, קטונתי, באמת קטונתי.
יותם דגן: אנחנו פה בשביל לסייע, נט"ל, הארגון שאני עובד בו ועובדים יחד עם מרכז החוסן ויחד עם החינוך, עשינו פה כל מיני פעילויות, אבל מה שאולי כן שווה להגיד, ולדעתי אתם יודעים את זה יותר טוב ממני, שהתגובות האלה, תגובות הפחד והחרדה, הן נורמליות לחלוטין בהקשר שבו אנחנו נמצאים.
יותם דגן: זאת אומרת הייתי מאוד מאוד מודאג אם לא היו התחושות האלה, אני מקווה שכשהמצב יחזור לקדמותו ברגיעה, או הפוגה, או עד העונג הבא, כמו שלפעמים אומרים אצלנו בצחוק, אפשר יהיה כן לחזור לאיזה שהוא סוג של תחושה קצת יותר בטוחה ושפויה.
אביגיל עוז: אני רוצה לדייק, הפחד הוא לא מהסיטואציה הזאת, אלא הפחד שלי נובע מכך שאין פתרון ושזה הולך להפוך לשגרה, סוג של רוטינה.
אביגיל עוז: זה מה שמטריד אותי.
אביגיל עוז: אני יכולה שבוע, שבועיים, אבל כשגרה לגדל ככה ילדים?
אביגיל עוז: זה פסיכי.
אביגיל עוז: קודם כל זה לא נורמלי, וזה הבייסיק של הצרכים שלנו.
אביגיל עוז: אנחנו מדברים על הבסיס בצורך של בן אדם שחי במדינה.
יפעת ניימן: אני רוצה לתת מאפיין אחד שהוא - - - אתם באים מאשקלון, נכון?
עליזה לביא: משדרות.
יפעת ניימן: אז תזכרו את מה שאני אגיד עכשיו באשקלון.
יפעת ניימן: אחד הדברים שמאפיינים בכלל את המרחב הכפרי ואת המועצות האזוריות, והוא במיוחד נקודת חוזקה של אשכול גם בהשוואה למועצות אחרות, זה הסיפור של הקהילתיות.
יפעת ניימן: אנחנו לא יכולים להיכנס לכל הפרמטרים של זה, אבל כל מה שאתם רואים או מרגישים היום כתוצר של המקום הזה, שהוא מתפקד בחירום, יושב על תשתית קהילתית חזקה מאוד.
יפעת ניימן: לא רק בקהילות המקומיות, שבהן יש צוותי חירום ובעלי תפקיד והנהגות, לא כל כך דיברו על זה פה, שכולם נשארים חוץ מאלה שלא נשארו, ואלה שלא נשארו, התפנו בחלק מהיישובים, התפנו קהילתית, קיבוץ בצפון אימץ קיבוץ מפה ועברו לא אחד, לא שניים ולא שלושה.
יפעת ניימן: כלומר הצורך לשמור על מעגל הקהילה גם בעת חירום, גם אם אי אפשר להיות במקום, הוא דבר שמחזיק ומאפשר את ההמשכיות והיציבות עד כמה שאפשר.
יפעת ניימן: זה ברמה המקומית.
יפעת ניימן: וגם ברמה האזורית, זאת אומרת האזור הזה חזק מאוד בחוסן הקהילתי, ואם יורשה לי בהקשר באמת של הוועדה שלכם ושלנו בקידום נשים, יש קשר סינרגטי בין רמת החוסן הקהילתי לבין מנהיגות נשית וכמות של נשים בתפקידים.
יפעת ניימן: זאת אומרת זה לא משהו שאנחנו מכירים אותו מהיום, האזור הזה ממחיש את זה מאוד מאוד חזק, לא רק בעובדי ועובדות הרשות, גם בתוך הקהילות.
יפעת ניימן: ומשפט אחרון, שאולי אפשר היה לראות בפלקט, למי שבקי, באשכול יש מגוון מטורף של סוגי יישובים, מיישובים דתיים של מפוני גוש קטיף ועד קיבוצי שומר צעיר, קיבוצים מופרטים, קיבוצים שוויוניים, מושבים כאלה, מושבים אחרים, מושבי עולים, יישובים קהילתיים, יו ניים איט.
יפעת ניימן: אולי חוץ מכפר ערבי ודרוזי, יש קהילה תאילנדית מפותחת.
עליזה לביא: לא הוגשה עוד בקשה להצטרף?
יפעת ניימן: טרם.
יפעת ניימן: אז המגוון הזה, צריך לדעת שגם הוא מייצר אתגרים קהילתיים מאוד גדולים ברמת הרשות.
יפעת ניימן: זו שונות בשירותים, שונות בצרכים, שונות ביכולת העמידות.
רונית מינקר: אני רוצה קצת לנצל את ההזדמנות שאתם כאן ולהציג בפניכם קצת את העשייה בתחום של קידום נשים באופן כללי במועצה.
רונית מינקר: ככה ממש בכללי, נתונים מגדריים של אשכול.
רונית מינקר: במליאת המועצה, מתוך 37 אנשים שיושבים במליאה יש 5 נשים ו-32 גברים, זה 14%.
רונית מינקר: עשינו פילוח גם פר יישובים, יש 9 יישובים שבהם אין בכלל נשים, חלקם זה כי אלה יישובים דתיים, חלקם, אני חושבת שזה גם משהו עקרוני אבל לא מוצהר.
עליזה לביא: תעבירי לנו את הרשימה אחר כך.
רונית מינקר: תיכף נראה מה אנחנו עושות בשביל להתמודד עם זה.
רונית מינקר: אז זה ככה פחות או יותר.
רונית מינקר: רוב היישובים הם בסביבות 40%-30%, אבל יש יישובים שאין בהם בכלל.
רונית מינקר: ניסינו לעשות השוואה של גופים שפעילים בכל היישובים, בגלל שיש גם מושבים וגם קיבוצים וזה בנוי אחרת, אז בוועדי היישובים, שזה גוף שקיים בכל היישובים 29% הם נשים, חברות ועדים, יושבי ראש זה כמובן יותר גברים, יש רק 13% נשים.
30074: ירד.
רונית מינקר: זה נכון לינואר 2014.
רונית מינקר: בינואר 2015 נבדוק את זה שוב.
רונית מינקר: היו כל מיני תזונות, אחת לשנה יוצגו הנתונים.
רונית מינקר: גוף נוסף שקיים בכל היישובים זה צוותי חירום יישוביים, שגם את זה בדקנו, אלה בעצם שני הכלים היחידים שבדקנו ברמה היישובית.
רונית מינקר: כאן אנחנו רואים רוב של נשים גם בצוותים עצמם וגם בראש של הצוותים האלה.
רונית מינקר: זה מאוד מתחבר למה שרואים בדרך כלל, שגברים הם איפה שמחליטים ונשים הן איפה שעושים, או עושות, יותר נכון.
רונית מינקר: ובאמת איפה שצריך לתת מענה לתושבים שם הנשים נמצאות, ואיפה שמחליטים, אז זה יותר גברים.
30074: אני מפה הולך למרכז חוסן.
רונית מינקר: אני חושבת שהמועצה האזורית אשכול, החוסן שלה והחוזק שלה והיכולת שלנו באמת, אני חושבת שאנחנו באיזה מקום של מצוינות במענה לתושבים, ואני חושבת שעצם זה שנשים נמצאות גם בחינוך וגם ברווחה ובכל התחומים האלה, מאפשר לראות דברים שאם גברים היו יושבים שם אולי הם לא היו רואים ולתת מענה יותר מותאם לאוכלוסייה.
רונית מינקר: בעיקר בתחומים האלה, אבל אני מאוד מאמינה שזה חלק מהחוזק שלנו, עצם זה שנשים יושבות בהרבה מקומות ניהוליים.
רונית מינקר: אלה כבר נתונים לגבי המועצה עצמה, שכאן רואים שבאמת יש רוב נשים, גם במנהלים, גם ב - - - תמיד מסתכלים מי מקבל את שכר הבכירים, אז אצלנו יש רוב מאוד יפה.
רונית מינקר: קצת על פעילות לקידום נשים שאנחנו עושות.
רונית מינקר: יש צוות מועצתי שהקמנו לקידום נשים.
רונית מינקר: אני לא אוהבת את המונח של יועצת לקידום מעמד האישה.
רונית מינקר: אני נמנעת מלהשתמש בו, ממש.
קריאה: אני הרגע כתבתי שאת מחזיקה תיק נשים.
רונית מינקר: לא, אין לי תיק, אני אחראית על תחום קידום נשים במועצה.
רונית מינקר: אני לא מייעצת לאף אחד, אני מנהלת את התחום הזה.
רונית מינקר: אם הייתי מייעצת, היה לי יותר קל, אבל אני צריכה גם ליישם אותו בפועל.
רונית מינקר: אז הקמנו מין צוות היגוי, שהוא צוות חשיבה בעיקר של מה נכון.
רונית מינקר: לא כולן יושבות שם, אבל תוכלו לראות את התפקידים שנשים מחזיקות בהן במועצה.
רונית מינקר: הקמתי פורום נשים שנפגש כבר כמה פעמים, התייצב על בסביבות 15 נשים שמגיעות, פחות או יותר, זה פורום של התושבות שמגיעות לכאן.
רונית מינקר: הפורום הזה החליט - - -
ורד סוייד-פאר: יש יישובים שאין בהם נשים בהנהגה?
רונית מינקר: כן, אני חושבת שכן.
קריאה: במפגש הראשון הגיעו שתיים מ - - -
רונית מינקר: ככל שזה נהיה יותר תכל'ס יהיו כבר פחות - - - אבל אנחנו צריכות לעבוד גם על זה, על איך לגייס את הנשים הדתיות, שאני מרגישה שיש שם קצת קושי בכל התחום הזה של התפיסה של לקדם את מעמד האישה, הרגשתי שיש קצת אנטי, אנטי לתפיסה הזאת.
רונית מינקר: אני חושבת שהדברים שאנחנו עושים מאוד התחברו אליהם והן יוכלו להשתלב ולהיות חלק מזה ולהנהיג את זה, אבל יש משהו בלשמור על המקום, אז צריך לראות איך אנחנו - - - (נשמעת ברקע הודעה על מצב חירום והישיבה מסתיימת).
דינה זילבר: תודה רבה לוועדה וגם לעומדת בראשה, ד"ר עליזה לביא, גם על ההזמנה וגם על הכבוד להופיע בפניה, בנושא שהוא קרוב לליבן של כלל המשתתפות.
דינה זילבר: אני רוצה לנצל את ההזדמנות שהוצעה לי לדבר שתי דקות בהתאם למקובל בוועדה, על דמויות משפיעות.
דינה זילבר: רציתי להיזקק או להתלות בנאום ההשבעה של נשיא המדינה העשירי, שכשהוא פנה בדבריו לנשיא היוצא הוא הזכיר לו את חלומות הילדות שלו להיות "רועה צאן או משורר של כוכבים".
דינה זילבר: בהיותי אישה שעוסקת במלים, אך טבעי הוא שגם אני בחרתי כדמות ראויה לציון ומעוררת השראה, מבחינתי, אישה אחרת שעוסקת במילים והיא משוררת – ויסלבה שמבורסקה, משוררת דגולה שהמלים שלה חיממו והאירו חיים של מיליוני אנשים ברחבי העולם.
דינה זילבר: זה נראה טיפה מנותק מהמציאות שבה פתחת את הדברים, אבל עדיין חשבתי שזה נכון.
דינה זילבר: שמבורסקה, שהיא משוררת פולניה, ילידת שנת 1923, שנפטרה בשנת 2012, היתה כלת פרס נובל לספרות לשנת 1996, ואמרה אחרי שהיא זכתה בפרס נובל שהחפץ הכי חשוב בחדרו של משורר הוא פח האשפה.
דינה זילבר: לדבריה, התואר "משורר" הוא תואר מביך ובעייתי שכן ביורוקרטים ונוסעי אוטובוס מגיבים בשמץ של ספקנות וחרדה כשמגלים שעומד מולם משורר.
דינה זילבר: היא אמרה שהתופעה הזו היא תופעה שגם פילוסופים כנראה נתקלים בתגובה דומה כשמציגים את העיסוק שלהם, אם כי מצבם של פילוסופים בהשוואה לזה של משוררים הוא טוב יותר, כי חלק לפחות יכולים להתהדר בתואר אקדמי - פרופ' לפילוסופיה, שמקנה כבר מכובדות, ולא כך המשורר.
דינה זילבר: בעצם, כשחושבים על זה, זה עיסוק שהוא נטול פוזה, בו אתה מתייצב בהמתנה דוממת ושכלתנית מול גיליון נייר ריק, שכן בסופו של דבר זה מה שחשוב באמת.
דינה זילבר: להסביר גדולה של שירה ולדבר אודותיה במקום לקרוא אותה זה כמו להתנשק דרך טלפון או ללמוד שחיה בהתכתבות.
דינה זילבר: אז רציתי להמחיש, בהמחשה קצרה.
דינה זילבר: ממש כמה שורות – שיר שנקרא "כף היד": 27 עצמות, 35 שרירים, קרוב ל 2000 תאי עצבים יש בכל כרית של אצבעותינו החמש, הרי זה די והותר כדי לכתוב את "מיין קאמפ" או את פו הדב.