GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
פיליס חיימוביץ: במהלך השבעה מיכל החזיקה מעמד אבל לאחר השבעה היא השתנתה לגמרי.
פיליס חיימוביץ: היא הפכה לאבן.
פיליס חיימוביץ: היא לא רצתה שנסתכל עליה, שנדבר איתה, שנחבק אותה.
פיליס חיימוביץ: היא נסעה כל ערב לקבר שלו על מנת להיות איתו.
פיליס חיימוביץ: יום אחד היא ישבה על הספה בסלון ולחשה: הצילו אותי, אני לא יכולה להציל את עצמי.
פיליס חיימוביץ: ביתי הגדולה תמר ואני פנינו למשרד הביטחון כדי לנסות לקבל עזרה נפשית עבור מיכל ועבור חברות שכולות אחרות.
פיליס חיימוביץ: התשובה הראשונית שקיבלנו היתה שהחברה איננה חלק מהמשפחה של החלל ואינה זכאית לקבל שום עזרה.
פיליס חיימוביץ: לא הרמנו ידיים.
פיליס חיימוביץ: חודשיים וחצי לאחר שאבי נהרג פתחנו קבוצת תמיכה עבור עשר חברות שכולות, וביניהן מיכל.
פיליס חיימוביץ: יש עוד חברה שיושבת כאן - שרי - שהיתה בקבוצה הראשונה.
פיליס חיימוביץ: חבר שלה נהרג כמה ימים אחרי אבי.
פיליס חיימוביץ: המנחה המקצועית של הקבוצה היתה פסיכולוגית קלינית המתמחה בשכול.
פיליס חיימוביץ: כעבור מספר חודשים הלכנו לפגישה עם ראש אכ"א.
פיליס חיימוביץ: בפגישה היסטורית זו הוחלט שאם אנחנו נקים עמותה שתעסוק במתן עזרה נפשית לחברות שכולות משרד הביטחון יעניק לעמותה תקציב שנתי על מנת לשלם למנחות.
פיליס חיימוביץ: כך נולדה העמותה לתמיכה נפשית לחברות חללי צה"ל.
פיליס חיימוביץ: עד עצם היום הזה משרד הביטחון מעניק לעמותה תקציב שנתי.
פיליס חיימוביץ: במשך 17 שנים טיפלנו בכמעט 400 חברות וחברים של חללי צה"ל.
פיליס חיימוביץ: אני יכולה להגיד בלב שלם שעזרנו להציל אותם, לתת להם כלים להתמודד עם האסון הנורא שנחת עליהם, לעזור להם להמשיך לחיות.
פיליס חיימוביץ: אנחנו מאמינים שיש לצה"ל, למשרד הביטחון ולמדינת ישראל, חוב מוסרי כלפי החלל לטפל נפשית בחברה האהובה שלו כדי שהיא תוכל להמשיך לחיות, אחרת הוא לא ינוח בשלום.
פיליס חיימוביץ: לפני 12 שנה רינה כהן, מלאך בדמות אדם, הצטרפה אלינו לעמותה.
פיליס חיימוביץ: רינה היתה חיילת בת 19 במלחמת יום הכיפורים כשהחבר שלה ציקי איתו עמדה להתחתן נהרג בסיני ביום הראשון למלחמה.
פיליס חיימוביץ: זו התמונה של ציקי.
פיליס חיימוביץ: שלושתנו - רינה, תמר ואני - מנהלות את העמותה בהתנדבות מוחלטת.
פיליס חיימוביץ: אין לנו אפילו משרד.
פיליס חיימוביץ: רינה היא זו שבמהלך מבצע "צוק איתן" נסעה ברחבי הארץ כדי לפגוש את החברות השכולות החדשות ולהושיט להן עזרה ולמשפחותיהן ולספר להן על העזרה שהעמותה נותנת.
פיליס חיימוביץ: 66 חיילים נהרגו במבצע "צוק איתן", כמעט חצי מהם הותירו חברות שכולות וחלקן עמדו על סף נישואין.
פיליס חיימוביץ: היום פגשתי את ישראל, אבא של עדנה חברה של הדר גולדין, והוא עם דמעות בעיניים אמר לי: החתונה צריכה להיות בעוד שבוע.
פיליס חיימוביץ: היום אנחנו כאן כדי לתקן עוול כלפי החברה השכולה וכלפי החלל והוא שאין מודיעים רשמית ובצורה מוסמכת לחברה את בשורת האיוב.
פיליס חיימוביץ: זו חובה מוסרית לתקן זאת וזה ניתן לתיקון.
פיליס חיימוביץ: למשפחת בוק לא היה האומץ להתקשר למיכל כשאבי נהרג.
פיליס חיימוביץ: הם התקשרו לבעלי יצחק ויצחק היה צריך להגיד לבת שלו את זה.
פיליס חיימוביץ: כשפגשנו את חברת הכנסת עליזה לביא היא שאלה אותי מה קרה למיכל.
פיליס חיימוביץ: זה מאוד נגע לליבי, עליזה, כי הרגשתי את הרגישות שלך ואת האכפתיות שלך.
פיליס חיימוביץ: ארבע שנים וחצי אחרי שאבי נפל בחור צעיר בשם יגאל טלפן אליה וכך הוא אמר: משהו יותר גדול ממני אמר לי להתקשר אלייך.
פיליס חיימוביץ: אבי ויגאל, שניהם דתיים, הלכו אחרי התיכון ללמוד בישיבה בקיבוץ מעלה גלבוע.
פיליס חיימוביץ: בסוף שנת לימוד אבי התנדב לפלחה"ן נח"ל ויגאל לסיירת נח"ל, לכן הכירו אחד את השני.
פיליס חיימוביץ: כמה חודשים אחרי שיגאל טלפן - שימו לב לשם שלו, יגאל – הם באו אלינו להגיד לנו שהם מתחתנים.
פיליס חיימוביץ: זו תמונה של מיכלי בחתונה שלה עם יגאל.
פיליס חיימוביץ: מיכל ויגאל התחתנו כשהם עומדים בחופה מתחת לציטטה הזו מספר דברים שבתנ"ך שיגאל בחר ומיכל כתבה את האותיות בצבע זהב.
פיליס חיימוביץ: הציטטה היתה לזכר אבי.
פיליס חיימוביץ: יום לפני מות משה, אחרי ארבעים שנות נדודים במדבר בסיני, משה אוסף את כל העם לפניו והוא מספר להם על החוקים ועל הברית שלהם על השם ולמחרת הוא מת.
פיליס חיימוביץ: זה מה שהוא אומר לעם ישראל: "ולא אתכם לבדכם אנוכי כורת את הברית הזו ואת האלה הזאת, כי את אשר ישנו פה עמנו עומד היום לפני השם אלוהינו ואת איננו פה עמנו היום".
פיליס חיימוביץ: זה היה לזכר אבי.
פיליס חיימוביץ: יש למיכלי חמישה ילדים, בלי עין הרע.
פיליס חיימוביץ: אחת קרויה על שם אבי ושמה אביגיל.
פיליס חיימוביץ: בזמן השבעה של אבי הרב הראשי לישראל הרב לאו בא לנחם את משפחת בוק.
פיליס חיימוביץ: אחד מהאחים של אבי הראה לו את מיכל שישבה בצד.
פיליס חיימוביץ: אני במקרה הייתי לידה.
פיליס חיימוביץ: הרב לאו ניגש למיכל ואמר לה: מיכל, בבוא הזמן את צריכה להקים בית חדש בישראל.
פיליס חיימוביץ: מה שהרב לאו אמר למיכל זה בעצם אחת מהמטרות של העמותה וזה לעזור לחברות השכולות להדביק את הרסיסים של החיים השבורים שלהן, ללמוד, כמו שרינה בחוכמתה אומרת, לחיות על יד הצלקת ולא בתוכה, ובבוא הזמן להקים בית חדש בישראל.
מלכה אשכנזי: אבל הוא בא מתוך מקום של אנטגוניזם לגמרי.
מלכה אשכנזי: עוד לא התחלנו וזה כבר אנטגוניזם.
מלכה אשכנזי: אולי תתני לי לפני שאת ממשיכה.
מלכה אשכנזי: לי קוראים מלכי אשכנזי.
מלכה אשכנזי: זאת התמונה של הבת שלי ספיר אשכנזי שהיתה בת זוג של סרן עמרי שחר שנהרג לפני שנתיים בכביש 4.
מלכה אשכנזי: עמרי שחר היה מפקד סיירת בחיל הים באשדוד.
מלכה אשכנזי: יפה מאוד.
מלכה אשכנזי: ההורים שלו קיבלו את ההודעה בשעה שבע ורבע בבוקר.
מלכה אשכנזי: אני קיבלתי את ההודעה בבית שלי בשעה רבע לשמונה בבוקר.
מלכה אשכנזי: חשכו עיניי, צרחתי כמו שלא צרחתי בחיים שלי.
מלכה אשכנזי: לא ידעתי ממה הוא נהרג.
מלכה אשכנזי: אמרו לי: עמרי נהרג.
מלכה אשכנזי: אני ידעתי שהוא נהרג והיה ברור לי שהוא נתקל בהיתקלות מול עזה עם הספינה שלו ונהרג.
מלכה אשכנזי: אני הייתי צריכה להגיע לבת שלי שחיכתה לעמרי בדירה של אבא שלי בראשון.
מלכה אשכנזי: בשל תאונת הדרכים היה עיכוב של שעה וחצי עד שהצלחתי להגיע אליה.
מלכה אשכנזי: כל העולם ידע.
מלכה אשכנזי: היא קיבלה אס.
מלכה אשכנזי: אם.
מלכה אשכנזי: אסים מכל העולם.
מלכה אשכנזי: לא פרטו מה קרה.
מלכה אשכנזי: אני הייתי צריכה להגיע אליה בשביל לנסות איכשהו להודיע לה שעתיים אחרי שכל העולם ידע.
מלכה אשכנזי: לא הצלחתי להגיע אליה, היו פקקים.
מלכה אשכנזי: מה אתה מצפה שאני הייתי צריכה לעשות כאן?
מלכה אשכנזי: להתקשר אליה?
מלכה אשכנזי: אני צלצלתי לאבא שלי שהוא אדם מבוגר בן שבעים ואמרתי לו: אבא, אתה לא צורח עכשיו.
מלכה אשכנזי: אתה לא משתולל, אתה לא מגיב.
מלכה אשכנזי: אתה עכשיו תופס את ספיר בבית ולא נותן לה לצאת כי אני חייבת לבוא ולהודיע לה את הידיעה הזו - מניפולציות על מניפולציות איך לבוא ולהודיע לבת שלי שהיתה בזוגיות של שלוש שנים וחצי עם אהוב ליבה.
מלכה אשכנזי: כולם מדברים כאן על חברות וזה נשמע חברה, חברה מהתנועה, חברה מבית-הספר.
מלכה אשכנזי: אני לא מקבלת את ההגדרה הזאת של חברה, חברה זה דבר נפלא, אלא בת זוג לכל דבר ועניין, חיי שיתוף והכול.
מלכה אשכנזי: לא יכולנו להודיע לה, לא יכולנו להגיע אליה.
עדי טל כהן: אחר כך ארצה לספר כמה שעות לקח עד שידעתי שהחבר שלי נהרג.
עירית גזית: עד היום לא מודיעים להם.
עירית גזית: צוות ההודעה עוד לא קם.
אורנה נריה יוגב: אני רוצה לומר משהו בתגובה לחבר הכנסת שטרן.
אורנה נריה יוגב: שמי אורנה יוגב ואני כתבתי לכם את המכתב הזה.
אורנה נריה יוגב: החבר שלי נפל לפני 39 שנה.
אורנה נריה יוגב: אני הקמתי משפחה ויש לי ילדים ונכדים.
אורנה נריה יוגב: היחסים שלי איתם מאופיינים בריחוק כי אני כבר לא מרשה לעצמי לפתוח את הלב ולהתקרב למישהו.
אורנה נריה יוגב: כשאני רואה אותך יושב פה בחיוך כזה זחוח ומפטפט ולא מקשיב ומדבר על עגבניות ועל עוד שטויות ואומר חללים אמיתיים או לא אמיתיים – בן אדם שהצבא לקח אותו והוא נהרג בצבא הוא חלל אמיתי של הצבא.
אורנה נריה יוגב: אף אחת כאן לא באה וביקשה הכרה כאלמנה.
אורנה נריה יוגב: אני ביקשתי עזרה בטיפול פסיכולוגי אחרי שנים.
אורנה נריה יוגב: אני ממש מרגישה שאתה מייצג את הגישה הזו שטורקת לנו את הדלת כי זה מה שקשה זה הדבר הזה שהנה, אותה בחורה עוד שבוע עמדה להתחתן והחתונה כבר לא תהיה.
אורנה נריה יוגב: זה כמו פרח שעוד לא פרח שנקטף ושבחיים לא יפרח יותר.
אורנה נריה יוגב: זה הרס לכל החיים.
אורנה נריה יוגב: אני כתבתי כאן וסיפרתי על נשים ממלחמת 48' שעדיין הולכות עם הפצע הזה בלב.
אורנה נריה יוגב: זה עדיין כל כך קשה שאני יושבת פה ובוכה מתחילת הפגישה.
אורנה נריה יוגב: בכיתי גם כשכתבתי את המכתב הזה.
אורנה נריה יוגב: אני לא יכולה לחבק את הנכדים שלי ולהיות סבתא כמו שהם רוצים שאני אהיה, ואני לא נותנת לאנשים שרוצים להיות חברים וחברות שלי להתקרב אליי.
אורנה נריה יוגב: זה לא מצחיק.
אורנה נריה יוגב: אף אחת לא מבקשת זכויות של אלמנה.
אורנה נריה יוגב: אני גם אמרתי את זה לגברת דליה ורמוט כשניסיתי לקבל עזרה והבאתי מכתב מהפסיכולוג שלי שטיפל בי.
אורנה נריה יוגב: הסיפור מסופר כאן.
אורנה נריה יוגב: אני כל כך כועסת וכל כך פגועה.
אורנה נריה יוגב: אני חושבת שזו אחריות וחובה של הצבא שלקח את בני הזוג שלנו והם נהרגו שם, לעזור לנו בזה, בטיפול הנפשי.
מלכה אשכנזי: זה מה שאתה משדר, אני כן אגיד לך.
תמר חיימוביץ-ריכטר: אני רק רוצה להגיד משפט אחד, אולי גלשנו פה קצת.
קריאה: מה אתה נעלב כל כך?
תמר חיימוביץ-ריכטר: קודם כל, אנחנו באמת בעמותה, וגם החברות, באות ממקום של לא רצון להתחרות עם אף אחד, לא רצון להגיד שאנחנו יותר מאחרים, סובלים יותר, כואבים יותר.
תמר חיימוביץ-ריכטר: אנחנו כואבים כמו המשפחה השכולה.
תמר חיימוביץ-ריכטר: דבר שני, אנחנו לא דיברנו על הכרה, אנחנו לא נכנסים לנושא הזה בכלל.
תמר חיימוביץ-ריכטר: אנחנו מדברים על היחס לחברה.
תמר חיימוביץ-ריכטר: אני אומרת לך בכנות, מסיבת האירוסין של אחותי מיכל היתה צריכה להיות בשבוע שבו ישבו על אבי שבעה.
תמר חיימוביץ-ריכטר: למרות זאת בעיניי ובעיניה היא לא צריכה להיות מוכרת כאלמנת צה"ל.
תמר חיימוביץ-ריכטר: זה לא אומר שהכלל נכון לכולם, אולי יש כאלה שכן צריכות להיות מוכרות כמו עדנה ואחרים.
תמר חיימוביץ-ריכטר: אבל לא על זה אנחנו מדברים.
תמר חיימוביץ-ריכטר: אנחנו מדברים על שתי סוגיות שהן מרכזיות גם לשיקום של החברה וגם לשיקום של המשפחה השכולה עצמה.
תמר חיימוביץ-ריכטר: זה לא הוגן לשים את הנטל הזה של להרוס את החיים לחברה הזו על המשפחה כי ב-99% מהמקרים היא הבת שלהם גם כן.
תמר חיימוביץ-ריכטר: איך אפשר להגיד למשפחה שכולה: תודיעו אתם לחברה?
תמר חיימוביץ-ריכטר: זה לא הוגן.
אופרי בר נדב: תודה, צהריים טובים.
אופרי בר נדב: אני עובד במרכז לחקר האובדן ושכול באוניברסיטת חיפה.
אופרי בר נדב: אנחנו באמת עסקנו שנים רבות במחקרים שקשורים לתחום האובדן.
אופרי בר נדב: העבודה שלי עסקה באמת בהשוואה שבין אבל של חברות שכולות לאלמנות.
אופרי בר נדב: העבודה הזו היתה חלוצית בארץ ובעולם במובן הזה שהיא לקחה את החוויה הסובייקטיבית של אובדן בן זוג לבחינה של מה קורה ואיך קורה בתהליך האבל.
אופרי בר נדב: אני אקדים ואומר שתי מילים.
אופרי בר נדב: שאלו אותי בזמנו: איך אתה מעז להשוות?
אופרי בר נדב: אמרתי שאני לוקח דווקא את הקריטריון של בת זוג שזה מי שמגדירה את כבת זוג ועכשיו נראה איך נראה תהליך האבל, והוא נראה פשוט אותו הדבר.
אופרי בר נדב: כלומר, הממצאים של המחקר שגם הוצגו כאן בכנסת בטקס שהיה של ארגון אלמנות ויתומי צה"ל היו שההגדרה העצמית של בת זוג היא זו שיוצרת תהליך אבל מורכב והסטטוס הפורמאלי כמעט ולא שינה דבר, למעט סוגיה של הכרה חברתית שעליה אנחנו מדברים כאן.
אופרי בר נדב: חשוב לעשות את האבחנה בין הכרה חברתית שהחברה מכירה בכך שיש אובדן, ואת הסיפורים שמענו כולנו, לבין הכרה כלכלית או פורמלית כמו שאמרה עכשיו תמר.
אופרי בר נדב: כלומר, צריך לקחת בחשבון ולהבין שאבל הוא תהליך שמלווה את האישה השכולה לכל חייה.
אופרי בר נדב: גם את הגבר השכול כמובן לכל החיים.
אופרי בר נדב: אבל הוא לא תהליך שנעשה בשלבים שיש לו התחלה וסוף ובזה נגמר הסיפור.
אופרי בר נדב: כולנו יודעים שזה תהליך ספיראלי עם עליות ומורדות.
אופרי בר נדב: זה בא וזה הולך, זה מתעורר וזה חוזר.
אופרי בר נדב: לתהליכים שמתרחשים בהתחלה יש משמעות רבה מאוד לאורך שנים רבות.
אופרי בר נדב: בפסיכולוגיה הקוגניטיבית מדברים על תופעת זיכרון שנקראת "זיכרון הבזק", זיכרון שנצרב בתודעה בגלל עוצמותיו הרגשיות.
אופרי בר נדב: חבר הכנסת שטרן, אתה דיברת על דפיקה בדלת וזה בדיוק דוגמה קלאסית.
אופרי בר נדב: כולנו זוכרים איפה היינו כש-, או מה עשינו כששמענו משהו כזה והרגעים האלה נצרבים בתודעה ובזיכרון ומלווים אותנו כל החיים, כמו הדפיקה בדלת, כמו הרגע שבו שמענו את ההודעה.
אופרי בר נדב: זה יכול ללוות אותנו ומלווה את הסיוטים שלנו ואת החוויות שלנו למשך שנים.
אופרי בר נדב: ההכרה החברתית שבאמת מתבטאת בעובדה שיש מי שעוזר בהודעה ויש מי שעוזר בהכרה במקום של החברה בטקס הזיכרון, במקום של החברה בקרב הנופלים, במקום שלה אל מול מוסדות אזרחיים, אוניברסיטאיים, צבאיים, כחלק מהאנשים השכולים, וזה לא צריך להתבטא בהכרח בכסף, היא קריטית לתחושת השייכות משום שכאשר החברות חוות, כמו הקבוצות האחרות באוכלוסייה, כמו אחים השכולים במשך שנים רבות, כשהן חוות את ההדרה הזו, את ההזזה הצידה מתוך הקבוצה שראויה להיות בין השכולים והאבלים, החוויה הזאת פוגעת ביכולת השיקום לאורך שנים, בדימוי העצמי בתחושה של היותנו חלק מהחברה.
אופרי בר נדב: לדברים האלה אני חושב שאנחנו צריכים להתייחס כשמדובר פה על עוול או על עזרה וסיוע.
אופרי בר נדב: אלה הדברים בקצרה.
יפה מור: שמי יפה מור ואני ראש מינהל הנפגעים וקציני ערים.
יפה מור: אני מפקדת של קציני הערים וגם המנחה המקצועית של קצינות הנפגעים בצה"ל.
יפה מור: הליווי של משפחות שכולות נעשה על-פי שיוך חילי.
יפה מור: קצינת הנפגעים של הצנחנים לעולם תלווה את המשפחה השכולה של חטיבת הצנחנים, וכך הלאה.
יפה מור: אני רוצה לפתוח במה שתמר פתחה.
יפה מור: אנחנו עובדות, להבדיל ממה שקורה פה ואולי משתמע, בשיתוף פעולה יוצא מהכלל ומתוך מטרה משותפת לאורך כל השנים.
יפה מור: תיכף אדבר על נוהל ההודעה ועל עוד כמה דברים שעשינו בשיתוף העמותה.
יפה מור: אבל כשקציני הערים שמבצעים את ההודעה נכנסים לבית של משפחה הם שואלים אם יש חברה ונותנים את כרטיס העמותה.
יפה מור: כל מודיעי נפגעים שהם אנשי מילואים מקבלים מקצין העיר לפני שהם יוצאים להודעה תיק ובתוך התיק הזה יש גם כרטיסי ביקור כי אנחנו לא יודעים כשאנחנו נכנסים להודעה אם יש חברה או אין חברה.
יפה מור: שואלים בבית אם יש חברה וכשהיא מגיעה הביתה, כי אתה דופק בדלת ואתה לא יודע את מי תמצא בתוך הבית, לא תמיד כל המשפחה הגרעינית בכלל בתוך הבית, במהלך השבעה הם נותנים את הכרטיס לחברה.
יפה מור: אנחנו גם מעבירים את הפרטים של החברה לעמותה במהלך השבעה.
מלכה אשכנזי: איפה הנוהל הזה?
רינה כהן: יפה, זה ממש לא נכון.
רינה כהן: אני מצטערת, זה לא נכון.
יפה מור: ראשית, במקום שבו לא אמרו לנו על חברה אנחנו לא נדע שיש חברה וזה אנחנו צריכים לחדד.
תמר חיימוביץ-ריכטר: יפה, אתם צריכים לשאול.
תמר חיימוביץ-ריכטר: זו הבקשה שלנו – שאתם צריכים לשאול.
ישראל חיים סרוסי: העמותה הגיעה לבקר אותנו במשך השבעה.
ישראל חיים סרוסי: לפני זה לא ידענו כלום.
ישראל חיים סרוסי: אנחנו לא ידענו שום דבר על קצין הנפגעים למרות שהיינו בבית המשפחה לכל אורך הדרך.
ישראל חיים סרוסי: למעשה, מרגע החטיפה לא ידענו, אבל כשהגענו לבית המשפחה ביום שישי בצהריים אז היינו צמודים בבית המשפחה והכול ידענו דרך המשפחה.
ישראל חיים סרוסי: כלומר, אף אחד לא התייחס אלינו ספציפית כהורים של חברה.
ישראל חיים סרוסי: במסגרת ההודעה למשפחה בגלל שהיינו במקום קיבלנו את כל המידע.
יפה מור: אבל איך העמותה הגיעה?
יפה מור: מאיפה העמותה ידעה?
קריאה: שמעו בחדשות.
קריאה: סליחה, יותר מזה.
קריאה: אני שאלתי את קצין העיר.
ישראל חיים סרוסי: כשרינה באה לבקר אצלנו שמעתי על העמותה.
יפה מור: אני רוצה לחלק את זה להעברת מידע לעמותה ולהעברת מידע שלנו לעמותה על חברות ולסיפור של ההודעה שאנחנו לא עושים.
יפה מור: מה כן עשינו מעבר לזה?
יפה מור: אחרי הפגישה שהיתה לנו עם העמותה - - -
יפה מור: היתה גם פגישה לפני שנה וחצי וגם עכשיו היתה.
יפה מור: אני חושבת שאת טועה במבצע האחרון.
יפה מור: אנחנו לא העברנו לכם פרטים של - - -, כולל הסיפור הזה?
יפה מור: אני לא רוצה בהיבטים של צנעת הפרט להיכנס לחברה הזו שהיא לא - - -
יפה מור: קצין העיר שואל אם יש חברה.
יפה מור: מעביר את הפרטים במהלך השבעה ל - - -
רינה כהן: לא.
רינה כהן: יפה, למה להגיד דברים שהם לא מתבצעים?
רינה כהן: אולי זה הרצון שלכם אבל זה לא מתבצע בפועל.
רינה כהן: מה שקורה בפועל הוא - - -
יפה מור: אני אדבר ואני אדבר על הנוהל שחידדנו.
רינה כהן: יש לכם את הנוהל אבל הוא לא מתבצע.
יפה מור: אני אגיד לך מה אנחנו עושים, בסדר?
יפה מור: הנוהל מדבר על מדיניות שחידדנו לאחרונה בעקבות הפגישה האחרונה שעלה הסיפור של חופשות לחיילות שהן חברות.
יפה מור: באה העמותה ואמרה בצדק: אתם סומכים על המפקדים שיפעילו שיקול דעת בחופשה מיוחדת.
יפה מור: חופשה מיוחדת היא חופשה של שיקול דעת של מפקד שאומר האם במקרה כזה או אחר אני מאשר חופשה לחיילת שלא על חשבון הרגילה.
יפה מור: אנחנו סמכנו על שיקול הדעת של המפקדים.
יפה מור: באה העמותה ואמרה: אל תסמכו על שיקול הדעת של המפקדים, אנחנו חושבים שצריך לצאת כנוהל.
יפה מור: במקרים שבהם אני ראיתי דווקא המפקדים גילו התחשבות והבנה.
יפה מור: במקום שיש נוהל, אני מתחברת מאוד למה שאת אמרת, הנוהל מדבר שיצאה מדיניות של מחלקת פרט שמדברת על חופשות - זכאות חברות חללים, ואנחנו לא נגדיר מיהי חברה.
יפה מור: במקום שבו חברה תגיד: אני חברה, היא חברה.
יפה מור: אני לא בודקת כמה ימים היא חברה ומה עומק החברות.
יפה מור: אני מדברת על חברות חיילות כי חברה שהיא במגזר הציבורי או הפרטי והיא לא חיילת אני לא יכולה, לא בסמכותי.
יפה מור: חברות חללים תהיינה זכאיות לחופשת אבל בת שבעת ימים שלא על חשבון חופשה רגילה, חופשה על חשבון המערכת.
יפה מור: יום חופשה יינתן לחיילת חברה ביום האזכרה האישי וביום הזיכרון לחללי צה"ל, בדומה למה שיש שנקרא נוהל הודעת מפקד בתוך הצבא.
יפה מור: כולנו שמענו את הסיפורים של אחים שכולים שהיו בצו 8 במקביל לזה שאח שלהם נהרג והמפקד ביצע את ההודעה.
יפה מור: יש נוהל מאוד מסודר שנקרא נוהל מפקד שמבצעים להודעה לבן משפחה מקרבה ראשונה, לאח או ליתום.
יפה מור: אנחנו נפעיל אותו נוהל גם לחברה ברגע שנדע, אם נדע שיש חברה.
יפה מור: זה בדיוק השאלה ותיכף נדבר על זה.
יפה מור: זאת אומרת, כשיש חברה של חלל והיא משרתת בצבא המפקד שלה ימסור את ההודעה אם היא בצבא, אם היא בבסיס צבאי וגם ידאג להביא אותה או לבית של החבר או לבית שלה – הכול על-פי רצונה.
יפה מור: כן.
יפה מור: זה מדיניות, כן.
יפה מור: כן, ירד.
קריאה: אגב, על חברים של חללות?
יפה מור: כן, כן.
יפה מור: גם ניסחנו את זה.
יפה מור: פחות מכירה את הנוהל הזה.
יפה מור: אני פשוט לא בקיאה בנוהל שהוא לא נוהל על - - - החייל חלל.
יפה מור: של אב או אם שלא בשירות צבאי.
יפה מור: זה לא המחלקה שלי.
יפה מור: אני בטוחה כמעט לחלוטין שהנוהל הוא זהה - - -
יפה מור: אני רוצה להתייחס לזה, בסדר?
יפה מור: קודם כל, אני רוצה להסביר איך נעשית הודעת נפגעים.
יפה מור: אני חושבת שזה ייתן לכולנו קצת הבנה על איך הסיפור הזה של מודיעי נפגעים עובד.
יפה מור: יש לנו 12 יחידות קצין עיר ברחבי הארץ, מקריית שמונה שבצפון ועד אילת שבדרום.
יפה מור: מודיעי הנפגעים הם אנשי מילואים.
יפה מור: הם אנשים יקרים מאוד שנמצאים בכוננות של בין שבועיים ברצף.
יפה מור: אגב, על הכוננות הזו הם לא מקבלים ימי מילואים, אלא אם כן הם מופעלים להודעת נפגעים.
יפה מור: אלו אנשים שאנחנו מכשירים בקורסים, שומרים על הכשירות שלהם.
יפה מור: בוחנים אותם, ממיינים אותם לתפקיד.
יפה מור: ברגע שיש הודעה על חלל שמגיעה לחמ"ל המרכזי, לחמ"ל הנפגעים המרכזי, שיושב בשלישות הראשית ברמת גן, הגיעה הודעה על חלל שנהרג בעזה, אנחנו בודקים איפה החייל הזה גר.
יפה מור: קודם כל, אנחנו בודקים במאה אחוז שנעשה זיהוי כדי שלא נקיש חס וחלילה בדרך הלא נכונה.
יפה מור: אחרי שאנחנו בטוחים בוודאות שאכן החייל נהרג, ואנחנו יכולים לזהות בכמה דרכים, החל מזיהוי אישי ובכל מיני אמצעים אחרים במקרים שאי-אפשר לזהות זיהוי אישי, אנחנו בודקים בתקשורת שלנו ומול היחידה היכן החייל הזה גר.
יפה מור: לצורך העניין, חייל שנהרג בעזה יכול לגור בטבריה ואז אנחנו נפעיל את קצין העיר טבריה לצורך ההודעה.
יפה מור: קצין העיר טבריה שפתוח ועובד 24 שעות שבעה ימים בשבוע מקבל מאיתנו את ההודעה.
יפה מור: קצינת העיר מוקפצת מידית למשרדי קצין העיר, ובמקביל אנחנו מקפיצים את מודיעי הנפגעים שנמצאים בכוננות שמגיעים תוך 30 דקות למשרד קצין העיר כשהם במדים והם מוכנים לביצוע ההודעה.
יפה מור: תחשבו על מודיעי הנפגעים האלה.
יפה מור: הם לא היו בעזה, הם מוקפצים מהבית.
יפה מור: הם לא מכירים את האירוע.
יפה מור: הם מקבלים את הנוסח להודעה.
יפה מור: הם לא רשאים להגיד שום דבר אחר כי אנחנו לא רוצים למסור מידע שהוא לא אמין.
יפה מור: אנחנו עושים בירור ראשוני על הנסיבות - מה שאנחנו יודעים להגיד - והם נכנסים לבית המשפחה לאחר שהם מקבלים מאיתנו אוקיי.
יפה מור: במקביל, ופה הסיפור של לדפוק על הדלת הנכונה שחייב להיות במאה אחוז, אנחנו בודקים בכל אמצעי תקשוב כזה או אחר, מול תיק אישי, מול אמצעי תקשוב שהם חיצוניים למערכת הצבאית, מה הפרטים של המשפחה, איפה היא גרה.
יפה מור: אנחנו בונים עץ משפחה, מי האחים.
יפה מור: בכל שלב בדרך הזו אין לי דרך לדעת שלחייל שנהרג יש חברה.
יפה מור: אני לא יכולה לדעת את זה.
יפה מור: אני לא יכולה על חשבון פייסבוק לשלוח הודעה לדפוק בדלת.
תמר חיימוביץ-ריכטר: לא ביקשנו את זה מעולם.
תמר חיימוביץ-ריכטר: לא ביקשנו שיודיעו לפני המשפחה או במקביל למשפחה.
תמר חיימוביץ-ריכטר: ביקשנו שיודיעו אחרי שמודיעים למשפחה, בהסכמה של המשפחה ובבקשה של המשפחה – זה מה שביקשנו.
רינה כהן: כי זה הקריטריונים.
רינה כהן: אנחנו עכשיו קובעים קריטריונים.
רינה כהן: אנחנו צריכים לקבוע קריטריונים מסוימים.
רינה כהן: נדבר על זה כשיפה תסיים.
יפה מור: מודיעי הנפגעים מקבלים מאיתנו את הכתובת והם מגיעים לבית כשבמקביל אנחנו יכולים להוציא מספר צוותים לאחים ולהורים.
יפה מור: במידה וההורים גרושים או כשיש אלמנה והורים אנחנו מקפיצים מספר צוותים של קצין העיר.
יפה מור: יכול להיות שאלמנה גרה בהוד השרון וההורים גרים ביטבתה וזה קצין העיר אילת.
יפה מור: ברגע שאנחנו מגיעים לבית ואחרי שאנחנו מבצעים את ההודעה אנחנו שואלים כחלק.
יפה מור: אני מקבלת שיכול להיות שהיו מקרים שזה לא נעשה כמו שצריך, אני אשמח ללמוד עליהם.
יפה מור: אגב, בנושא של עדנה גם ההעברה לעמותה, אני יודעת שדיברו איתה על זה.
יפה מור: אתה העלית שהעמותה כאילו הגיעה אליה.
יפה מור: אנחנו העברנו, הנציגים של קצין העיר העבירו את הפרטים של העמותה.
יפה מור: אנחנו שואלים אם יש חברה ומעבירים את הפרטים של העמותה וכשהחברה מגיעה מעבירים לה את פרטי העמותה.
יפה מור: יש להם את כרטיסי הביקור של העמותה, את הכרטיסים שאנחנו קיבלנו מכם.
יפה מור: הסיפור הוא שאנחנו נדרשים או שאלו אותנו לגבי הסיפור של ההודעה - להוציא צוות.
יפה מור: זה אומר שכשאני מגיעה לבית של משפחה שכולה המשפחה תגיד לי: תיסעו לכתובת כזו או אחרת כשאין לי מושג של מאה אחוז ודאות שהכתובת הזו מדויקת כי אין לי דרך לבדוק את זה.
יפה מור: אני לא יודעת אם ההורים של החברה שם יודעים בכלל שיש לה חבר.
יפה מור: המשמעות הסימבולית של הדפיקה בדלת במדים, ולכולנו יש ילדים בצבא, היא איומה.
יפה מור: זה אומר שאני יוצאת לכתובת שלא על-פי הנהלים שלי, כתובת שאני לא יודעת לבדוק את נכונותה.
יפה מור: אני לא יודעת אם בתוך הבית יש חייל שמשרת בצבא או לא משרת בצבא.
יפה מור: אני לא יודעת אם ההורים שלה יודעים שיש לה חבר או אין לה חבר.
יפה מור: ואם החברה היא בכיתה י"ב בבית-הספר, אני שולחת את הצוות לבית הספר לעשות הודעה?
יפה מור: אני חושבת שאנחנו חושבים אנחנו לא ירדנו לרזולוציות של מה יכול לקרות בכל תרחיש אפשרי.
יפה מור: מי יפעיל אותנו?
יפה מור: אני שליחה של הצוות במדים.
יפה מור: איך אני מוודא שאני דופקת בדלת הנכונה כי כשמדובר בהורים ואחים אני יודעת לעשות את זה.
יפה מור: ואם אני מגיעה בסוף באמת ואני לא טועה ואני לא מתבלבלת, מספיק שפעם אחת, פעם אחת, אני אטעה ואני אדפוק בדלת הלא נכונה – אבוי לנו.
קריאה: אבל זה חמש דקות שהמשפחה תגיב אולי בצורה לא טובה כאשר זה בטעות מאשר כל החיים של אותה בחורה שהולכת עם זה שלא הודיעו לה.
יפה מור: אני רוצה להגיד שקורים מקרים שגם אצלנו הכתובת של החייל לא מסודרת, הוא שכח לעדכן.
יפה מור: אני באופן אישי חייבת כשאין לי ביטחון של מאה אחוז לעדכן את ראש אכ"א בכל שעה באמצע הלילה בחשיבה, ואין מצב - המפקדת שלי לא נמצאת פה - שהיא תאשר לי לדפוק בדלת שאולי זה הוא ואולי זה לא הוא.
יפה מור: ואם זה לא הוא אז הוא ישלח אותי לדלת הנכונה.
יפה מור: זה לא אפשרי, זה לא משהו שאני מסוגלת להעלות בדעתי שאני אקח צ'אנס שאולי אני טועה כשאני דופקת בדלת.
תמר חיימוביץ-ריכטר: יפה, לא ביקשנו את זה.
תמר חיימוביץ-ריכטר: ביקשנו שב-90% מהמקרים שהמשפחה יודעת שיש חברה והיא יודעת איפה היא והיתה אצלה בבית ואומרת לכם: אנחנו יודעים.
תמר חיימוביץ-ריכטר: הנה, אנחנו נתקשר עכשיו להורים לשאול בדיוק איפה היא, והנה הכתובת המדויקת שלה, ובבקשה בבקשה אל תפילו את זה עלינו, שבמקרים האלו תלכו.
תמר חיימוביץ-ריכטר: לא במקרים של הקצוות.
תמר חיימוביץ-ריכטר: שאלת קודם למה המשפחה?
תמר חיימוביץ-ריכטר: בגלל זה, כי אנחנו לא רוצים לעשות את הטראומות על אנשים אחרים.
תמר חיימוביץ-ריכטר: אבל אנחנו רוצים לשקם את החברות האלה וזה קריטי להן לקבל את ההודעה.
תמר חיימוביץ-ריכטר: אז לא נכסה את 100% מהמקרים – זה ברור לנו.
תמר חיימוביץ-ריכטר: אבל אנחנו רוצים לכסות את המקרים הברורים.
תמר חיימוביץ-ריכטר: במקרה של מיכל יכלו לבוא ולהודיע לה.
תמר חיימוביץ-ריכטר: המשפחה של אבי ידעה איפה היא גרה וזה היה שבע בבוקר כשהודיעו להם.
תמר חיימוביץ-ריכטר: יכלו לבוא, היא היתה בבית.
תמר חיימוביץ-ריכטר: וגם אם אני שירתתי בצבא או דני שירת בצבא – זה לא משנה.
תמר חיימוביץ-ריכטר: אז שלוש שניות ההורים שלי היו חושבים שזה בשביל אחד מהם.
תמר חיימוביץ-ריכטר: ומה קורה אם יש סבא וסבתא שיש להם שלושה נכדים בצבא?
תמר חיימוביץ-ריכטר: אתם לא מודיעים כי אולי הם יחשבו שזה הנכד השני?
תמר חיימוביץ-ריכטר: אם מבקשים מכם אתם מודיעים.
תמר חיימוביץ-ריכטר: אנחנו לא מבקשים שתלכו לפינות, אנחנו מבקשים שתלכו במקומות הבטוחים, רק בבטוחים, ושם תעזרו.
פיליס חיימוביץ: בבקשה וברשות של ההורים השכולים.
רינה כהן: אני מאוד מבקשת לענות ליפה כי זה עניין של הנוהלים.
יפה מור: אני מבקשת לציין שאנחנו עובדים בקשרי עבודה מצוינים.
יפה מור: זה נראה כאילו אנחנו מתנצחים, זה לא כך.
רינה כהן: קודם כל הערה תקדימית קטנה לחברת הכנסת רוזין.
רינה כהן: אין לנו שום בעיה של תקציב.
רינה כהן: משרד הביטחון תומך בנו לחלוטין.
רינה כהן: תמיד פתוח להוסיף לנו תקציב.
רינה כהן: אין לנו בעיה של תקציב.
אריה מועלם: התשובה היא לא.
אריה מועלם: זו העמותה היחידה שאנחנו בודקים שהתקציב מספיק לה.
קריאות: נכון, כן.
רינה כהן: זה לא עניין כספי בכלל, אין לנו שום דרישות כספיות.
רינה כהן: התחושה שלנו שהיא מבוססת על הרבה שנים היא שבתוך מערך הנפגעים של צה"ל יש איזושהי חלוקה.
רינה כהן: יש חלק מאוד משמעותי שתומך בנו ועוזר לנו כל יום, ותיכף אסביר לכם איך זה מתבצע ואחדד את מה שיפה התכוונה להגיד, ויש שם חלק של קציני העיר שזה ענף שלם בתוך מערך הנפגעים שמתעלם לחלוטין מהחברות.
רינה כהן: אנחנו לא בדיוק יודעים מה הסיבה.
רינה כהן: הסיפורים השטותיים האלה של זאת שיודיעו לה אולי תרצה הכרה, זה טמטום אחד גדול.
רינה כהן: מי שאין לה קריטריונים של מגורים משותפים, של כוונה להינשא, של הזמנות ביד, לא אמורה לקבל ולא תבקש.
רינה כהן: בואו נרד מהשטות הזאת שהם פוחדים בגלל שהיא תהיה מוכרת.
רינה כהן: השטות השנייה, ותסלחו לי שאני קוראת לזה שטות, זה להגיד שאולי לא נגיע לכתובת נכונה בגלל שגם לסבא וסבתא אולי לא נגיע לכתובת נכונה - נו, בחייכם.
רינה כהן: יש נוהל שאם זה פצוע מתקשרים גם לבית לפני זה.
רינה כהן: יש המון דרכים לפתור את הבעיה.
רינה כהן: יש ציטוט של דובר צה"ל שמתקשרים לבית לפני שנכנסים.
רינה כהן: אפשר לעשות את זה אם חושבים על טראומה.