GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מיכל אוגולניק: כמו שאת יודעת, כשיש בחירות אין מכרזים, אז אמרו לנו 'טוב, אחרי הבחירות', ואז מה התקציב?
מיכל אוגולניק: אז אמרו 'אחרי התקציב'.
מיכל אוגולניק: ועכשיו התקציב נגמר ותוקצב, תקצבו מקום לפנימיות לנערות, אנחנו צריכים להתמודד במכרז באופן שווה, אבל זה לא קורה.
רונית לב-ארי: לא, אבל זה לקראת.
רונית לב-ארי: זה ממש לקראת, זה מאוד קרוב.
רונית לב-ארי: אנחנו נשמח אם ייתנו עוד גז אחד קטן, שזה ממש יהיה.
מיכל אוגולניק: זה מאוד יעזור לזה אם תעזרי.
איריס טברסקו: זה בגדול.
איריס טברסקו: והכוונה היא לבנות פה עשרה בתים כמו הבית הזה, בית ספר.
איריס טברסקו: אתם תראו את בית הספר שלנו, הוא קטן וחמוד, אבל הוא נורא קטן, הוא כבר צפוף בשביל 24 נערות.
איריס טברסקו: אנחנו נצטרך להגדיל את בית הספר.
איריס טברסקו: והכוונה היא באמת להוליך ולטפל בנערות בסיכון.
איריס טברסקו: אנחנו מקבלים אפליקציות על בסיס יומיומי ובלי שאנחנו עושים כמעט outreach, זה ממש מפה לאוזן, בעיקר של הנערות והעובדות הסוציאליות שלהן.
איריס טברסקו: אני מתארת לעצמי, ההערכה שלנו, לפי ראשון, שיש כרגע 300 נערות שמחכות לתור לצופיה.
איריס טברסקו: זמן ההמתנה לצופיה הוא מינימום שלושה חודשים.
איריס טברסקו: שלושה חודשים בשביל נערה בסיכון ברחוב זה נצח, זה יכול להיות ההבדל בין נערה שיש לה סיכוי להינצל לבין נערה שהיא כבר בסמים, אלכוהול וזנות.
איריס טברסקו: ואז נטפל בה בשלב הבא, כשהיא כבר בזנות.
איריס טברסקו: שלושה החודשים האלה הם קריטיים.
איריס טברסקו: המקומות שיש לנו כאן כרגע בשביל נערות, עד 45 נערות, אלה מקומות שיכולים לפנות לצופיה.
איריס טברסקו: זאת אומרת אם אנחנו נתקדם יותר מהר אז גם צוואר הבקבוק של צופיה ייפתח.
איריס טברסקו: וכמובן שמסילה זה פתרון אחרון לנערות, אף אחד לא חושב שמסילה זה פתרון אידיאלי.
איריס טברסקו: אנחנו יכולים ממש להיות פה איזה שהיא נקודה.
איריס טברסקו: משרד הרווחה מכירים בזה, אנשי חסות הנוער מכירים בזה, הם כואבים את הכאב של הבירוקרטיה בדיוק כמונו, הם נאבקים עם העניין הזה כמונו והם כורעים תחת העומס.
איריס טברסקו: זה הסיפור.
איריס טברסקו: למזלנו הטוב עומדים מאחורינו התורמים האמריקאים, שאפשרו לנו להחזיק את המקום הזה תקופה כל כך ארוכה עם כל כך הרבה נערות ברמה שהוא מוחזק.
איריס טברסקו: באופן כללי המקום, ברגע שנקבל תקציב זה יכסה משהו כמו 70%-80% מהעלות של כל נערה.
איריס טברסקו: אני מתכוונת עבור 24 נערות.
איריס טברסקו: מעבר לזה אנחנו נחזיק יותר נערות, אנחנו נותנים יותר תקנים, התקן הוא של עובדת סוציאלית לנערה, אנחנו מחזיקים עובדת וחצי.
איריס טברסקו: ניהול של הכפר שהוא מעבר לתקנים.
איריס טברסקו: אנחנו משקיעים פה באמת הרבה.
איריס טברסקו: הלימודים, שגם הלימודים, מדובר ב-24 נערות שלומדות, לפי תכנית היל"ה, אבל בלי תקציב.
איריס טברסקו: כי כל זמן שאנחנו לא מוכרים אנחנו לא - - -
רונית לב-ארי: אחרי שלוש שנים וחצי היה מכרז.
איריס טברסקו: בדיוק.
איריס טברסקו: שלוש שנים וחצי קיימנו את ראשון לחלוטין מכספי תרומות עד שהיה מכרז.
רונית לב-ארי: צריך להגיד שיש שיתוף פעולה מצוין עם המשרד, עם רשות חסות הנוער.
רונית לב-ארי: גם התמיכה, גם הפיקוח - - -
איריס טברסקו: בראשון.
רונית לב-ארי: זה לא אוטומטית.
איריס טברסקו: אבל אנחנו מאוד מקווים.
איריס טברסקו: האמת שקיווינו מאוד שעד שתגיעו לכאן כבר המכרז ייצא ואז היינו חוגגים את זה, אז אנחנו מאוד מקווים שזה יקרה ביום שני הקרוב.
איריס טברסקו: אבל זה באמת אתגר.
מיכל אוגולניק: המכרז של הרווחה ייתן יותר אפשרויות לקבל עוד תמיכות ועוד דברים נוספים מהמדינה, כפי שאת יודעת.
מיכל אוגולניק: כי יהיה פיקוח, יהיה הכול.
איריס טברסקו: כן, וגם לנו תהיה אפשרות לקבל עוד תרומות.
איריס טברסקו: כי כרגע התורמים שלנו אומרים 'אי אפשר שכזה מקום יקוים רק על תרומות לאורך זמן'.
איריס טברסקו: התחלנו, התחלנו מאוד.
איריס טברסקו: אבל קודם כל עד שבונים אי אפשר להוציא מכרז, וגם כשהתחלנו - - - שוב, המכרז היה אמור להיסגר בנובמבר 12', הוא היה אמור לצאת, ואז בדיוק בגלל התקציב היו בחירות, עצרו את כל המכרזים ואז כבר לא היה תקציב.
איריס טברסקו: בירוקרטיה כואבת ואני אמרתי אתמול לטלי, והיא הסכימה איתי, שזה פשוט כאב לב אמיתי.
איריס טברסקו: פשוט כאב לב אמיתי שיש תקציב ואיכשהו בגלל בירוקרטיה ממש מרושעת של המכרזים זה תקוע.
איריס טברסקו: טלי זו טלי יוגב מחסות הנוער, שהיא ממש שותפה אמיתית.
איריס טברסקו: זה פשוט מזעזע.
איריס טברסקו: זה העניין.
איריס טברסקו: והיא אומרת, 'אני מצטערת ובוכה איתך'.
איריס טברסקו: וזה העניין.
מיכל אוגולניק: אולי נעשה דיון עם החשכ"לית?
איריס טברסקו: אני מבינה שיש להם איזה שהוא גוף חיצוני שמוציא את זה, אבל בכל מקרה זה הסיפור.
איריס טברסקו: רונית, אני מעבירה אלייך.
רונית לב-ארי: טוב, עליזה, אם יש שאלות.
רונית לב-ארי: אוקיי, זה באמת מאוד חשוב, שהוא באמת יגיע הנה.
רונית לב-ארי: אנחנו נשמח.
רונית לב-ארי: כמה מילים על הייחודיות.
רונית לב-ארי: אנחנו חלק מחסות הנוער - - -
רונית לב-ארי: 14-18, אנחנו מקבלים - - -
קריאה: 19.5.
קריאה: יורד ל-13, רונית.
קריאה: אפשר להגיד שהקצוות הן כבר 13-20.
רונית לב-ארי: כן, זה נהיה יותר.
רונית לב-ארי: היום אנחנו מדברות על בוגרות וכנראה בכיוון של לשלב כאן בוגרות, כי בראשון כבר אין מקום.
רונית לב-ארי: הנה, ד', בדרך דיברנו על אפשרות שהן יהיו פה ונעשה להן תכנית מיוחדת.
רונית לב-ארי: כי יש כל מיני דירות שהמדינה, עם עמותת - - -
רונית לב-ארי: כן, הנה, יש דירה קטנה, קשר שכבר נוצר, כנראה שאנחנו - - -
רונית לב-ארי: מה שצריך להגיד שהת"ס, זה אותו נייר של משרד הרווחה, שאני אף פעם לא יודעת מה זה ראשי התיבות של זה, זה התורה, התנ"ך של משרד הרווחה, השירות לנערה, שהוא היום שירות לנוער, ציפי נחשון אחראית גם על הנערות, פעם היה רק שירות לנערה ועשו מהלך הפוך, היום מבדלים נשים כל הזמן ופה חיברו לנערים.
רונית לב-ארי: כתוב שם שהמדינה אחראית בעצם עד גיל 25 על עבודה בקהילה.
רונית לב-ארי: יש פה סתירה נורא גדולה, כי אם בקהילה פועלים עד גיל 25 עובדות נערה, הן עדיין עובדות נערה בתוך המערכת הכללית, ומאתרת צעירה, זה נקרא נערות צעירות, בת 22 שזקוקה לסיוע, אז בגיל 16.5 כבר מתקשים לשלב היום נערות במוסדות.
רונית לב-ארי: אנחנו מקבלים עד גיל 17 ו-17.5.
רונית לב-ארי: אתמול הייתה פה פקידת סעד מיפו שהזכירה לנו שקיבלנו נערה בת 17, יהודית מיפו, היא הייתה אצלנו שנה וחצי, סיימה חיל אוויר, היא היום על הרגליים.
רונית לב-ארי: אז אומרים לא, יש אחת בת 14, אז עדיף לקבל אותה.
רונית לב-ארי: אבל לפעמים בת ה-14 לא בדיוק תוכל לקבל את מה שיש לנו לתת, ובת 17, ויש לנו לא מעט מקרים של 17, של לעבוד שנה עם נערה כזאת ולתת לה כלים, איך אפשר?
רונית לב-ארי: ולא פעם אנחנו במצב שאם אנחנו לא נקבל אז באמת מה יהיה עם הנערה.
רונית לב-ארי: ולא מקבלים.
רונית לב-ארי: אני זוכרת שגם מהמקום שהיא הייתה, הן יושבות במחלקות הפסיכיאטריות, לפעמים אין מקום שמקבל אותן, וזה משהו שאין הלימה בין ההחלטה של המדינה לטפל עד גיל 25 בצעירות לבין חס וחלילה שמאתרים גברת בת 21 שצריכה מסגרת.
רונית לב-ארי: אז מה קורה?
רונית לב-ארי: אז היא תמצא את הכתף החמה הראשונה שהיא תמצא והיא תיכנס כל הזמן להיריון ואז היא תגיע למקלט לנשים מוכות ואז יש לנו פרנסה למשרד הרווחה.
רונית לב-ארי: אפילו בצורה הכי צינית במובן הכלכלי העניין הזה הוא כדאי.
רונית לב-ארי: לדבר פה על צדק ומוסר ואנושיות, אבל פשוט כלכלית אלה בחורות שתסלחו לי, האידיוט הראשון שנותן להן איזה מחסה ואז הן היו מגיעות אליי כנשים מוכות לנעמ"ת.
רונית לב-ארי: חיילות לפעמים לקראת שחרור, שהיו חיילת בודדת בצבא, לאן היא חוזרת אחר כך, אחרי הצבא?
רונית לב-ארי: המדינה הוציאה אותה מהבית בגיל 14, היא עשתה דרך, היא התחזקה, עשתה צבא, היא גומרת צבא וזה משהו ששנים אנחנו מדברים על זה וצריך באמת לעשות על זה חשיבה מאוד מאוד גדולה.
רונית לב-ארי: נכון, אבל צריכה להיות תכנית ממש רצינית, לא רק על הדירה, אלא על הליווי.
רונית לב-ארי: אני הייתי גם בדירות, כדאי לראות את הדירות.
רונית לב-ארי: להגיד שיש שם חשק להיות?
רונית לב-ארי: עצוב מאוד.
רונית לב-ארי: אתן יושבות פה, אני לא אומרת שהכול צריך להיראות ככה, אבל אין הרבה חשק.
רונית לב-ארי: גם מקלטים, כשאני התחלתי להיות מתנדבת ב-76' במקלטים, המקלט היה נראה כאילו העיקר לא ירצחו אותה.
רונית לב-ארי: אבל אחרי חודש, כשהיא כבר יודעת שלא ירצחו אותה, היא אומרת 'אני כבר אחזור לבעלי כי אני לא רוצה בתנאים האלה'.
רונית לב-ארי: אז אני הייתי שותפה להקמת המקלט בתל אביב, שפעם ראשונה מקלט היה נראה מכובד.
רונית לב-ארי: אז אני חוזרת לדירות, עליזה.
רונית לב-ארי: הדירות האלה, כדאי שתבקרי פעם בדירות.
רונית לב-ארי: כן?
רונית לב-ארי: אז הדירה הזאת כנראה נראית טוב.
רונית לב-ארי: אז אני מניחה שזה בסטנדרט - - - אני זוכרת שסיפרת את זה.
רונית לב-ארי: אבל יש דירות שהן לא כל כך
רונית לב-ארי: אני מסכימה איתך.
רונית לב-ארי: מה שחשוב להגיד, שהתורמת שלנו היא גיורת ולכן זה בית רות, על שם רות המואבייה, ולא על שמה.
רונית לב-ארי: זה מראה גם על צניעות.
רונית לב-ארי: והיא מאוד קשורה ומעורה במה שקורה פה.
רונית לב-ארי: משהו נוסף שהוא מיוחד למערכת שלנו ושהוא לא רווח, שהצוות הוא נשי בלבד.
רונית לב-ארי: לא מטעמי דת, אלא מטעמי מקצוע.
רונית לב-ארי: אנחנו חושבות שיותר נכון לתת לנערות מעטפת נשית בתקופה שהן נמצאות פה.
רונית לב-ארי: זה נתקל לפעמים בהרמת גבה, אבל ככל שעוברות השנים אנחנו יותר חזקות בהחלטה הזו.
מור ליפין: אנחנו גם מדביקות את חסות הנוער בזה, רונית.
מור ליפין: היום חסות הנוער מסתכלת אחרת על הדברים.
רונית לב-ארי: כן, זה היה בהתחלה מוזר.
רונית לב-ארי: דבר נוסף זה בית הספר בתוך המסגרת, שזו הייתה בקשה של משרד הרווחה כשהקמנו את המסגרת בראשון.
רונית לב-ארי: אנחנו מאוד מברכות על זה, התחילה את המערכת ההשכלתית מיטל ושני ממשיכה עם צוות המורות, עם המעטפת ועם החיבור ואם א' מדברת על זה שבבית הספר היא נפלה בין הכיסאות בכיתה גדולה, פה באמת שוב חליפה לפי מידה, כל אחת הצרכים שלה וההתייחסות ואיפה שהיא נמצאת.
רונית לב-ארי: הכוונה היא לא לפספס אף אחת.
רונית לב-ארי: אני לא מדמיינת את הנערות יוצאות ללמוד בחוץ, ממש לא.
רונית לב-ארי: אני מאוד שמחה על ה - - -
קורין שבט: סדר היום: השכמה בשבע בבוקר, בשמונה וחצי הן מתחילות את יום הלימודים - - -
קורין שבט: רגע, ארוחת בוקר אחר כך.
קורין שבט: הן יורדות למטה מקומות המגורים, כוס קפה ועוגייה, בתור התחלה, ובשמונה וחצי הן מתחילות את יום הלימודים.
קורין שבט: מרבע לעשר עד עשר ורבע הן חוזרות לפה ואוכלות ארוחת בוקר, כולנו ביחד, עם כל הצוות.
קורין שבט: בעשר ורבע הן חוזרות לבית הספר, עד שתיים, בשיעורים של 45 דקות ורבע שעה הפסקה, יש שם תמיד פירות וכל מיני נשנושים בריאים לאורך היום.
קורין שבט: בשתיים ארוחת צהריים שמבושלת פה בשני הבתים, יום פה, יום פה, אוכל טרי, מבושל כל יום, בריא, בלי ג'אנק פוד וכל מיני דברים כאלה.
רונית לב-ארי: אין אוכל מעובד.
קורין שבט: בשתיים אוכלים ארוחת צהריים ואז הן מחזיקות את הבית, נכנסות לתורנויות, מה שאנחנו קוראים פה, בתורנות שבועית הן מתחזקות את הבית, מלמעלה למטה כל יום.
קורין שבט: בארבע מגיעה המדריכה שמתחילה את החפיפה עם צוות הבוקר ואחרי הצהריים חוגים, העשרה, חדר כושר וכל מיני.
קורין שבט: לא, יוצאים החוצה לעפולה לחדר כושר.
קורין שבט: ארוחת ערב בשבע, כיבוי אורות באחת עשרה.
קורין שבט: וחוזר חלילה.
קורין שבט: לא, אני לא גרה פה.
רונית לב-ארי: לא, אנחנו לא בשיטה של משפחות שגרות.
רונית לב-ארי: יש מעורבות.
רונית לב-ארי: בוא נגיד, כל חברות הצוות, המשפחה מעורבת, הם מכירים את המשפחה.
רונית לב-ארי: א' הזכירה את הקשר עם הילדים של הצוות, יש קשר, יש משהו לא פורמלי בגישה, יש חוקים, יש כללים, בהחלט, זה לא סוג של אנרכיה, אבל אין את הדיסטנס.
רונית לב-ארי: יש מסיבות, יש מסיבת פורים, יש ערבי זמר, יש כל מיני פעילויות שהמשפחות מוזמנות וזה משהו שהוא חלק מהמדיניות.
רונית לב-ארי: אני מבקשת מוורד לתת רק תמונה של החלקים הלא פורמליים של פעילות הפנאי.
ורד אנתנונה: במסגרת פעילות הפנאי יש להם את חדר הכושר שהן נוסעות לעפולה.
ורד אנתנונה: בגלל שהן לומדות פה ובעצם כל שגרת החירום שלהן מתנהלת כאן אנחנו מעדיפות הרבה פעמים להוציא אותן החוצה, שהן ייצאו ויחוו את מה שקורה בחוץ.
ורד אנתנונה: יש חדר כושר, יש מתקנים של היפ הופ, מוזיקה, סוסים, בריכה שיש פה בקיץ, שנמצאת פה - - - זה גם קצת להביא חוגים הנה וגם להוציא אותן.
רונית לב-ארי: ולאט לאט יש גם עידוד לצאת לעבודה לנערות שהן ותיקות יותר.
רונית לב-ארי: מילה על הקשר עם המשפחות.
רונית לב-ארי: הרכזות הן בקשר עם ההורים.
רונית לב-ארי: יש חלוקה, יש עובדת סוציאלית והרכזות בקשר עם ההורים.
רונית לב-ארי: הנערות יוצאות פעם בשבועיים הביתה, יש נערות שאין להן לאן לצאת, או שלא רוצות לצאת הביתה.
רונית לב-ארי: אנחנו מאוד משתדלות לארח בין שתי המסגרות.
רונית לב-ארי: איריס, במשך שנים, גם מארחת יחד עם המשפחה, משפחת טברסקי מגויסת, אבל אני חייבת להגיד שמאז שיש את עפולה אני מאוד מאוד משתדלת שזו תהיה החלוקה של היציאה.
רונית לב-ארי: להגיע הנה ולהגיע לראשון ולארח.
רונית לב-ארי: ללמד את הנערות גם לארח, שזה גם ערך.
רונית לב-ארי: יש לנו אורחים פה ביום שישי, יש לנו עבודה של מתנדבים, יש לנערות בחלקן, לאט לאט, חונכות אישיות, זה סוג של אחות גדולה עם קשרים מאוד מאוד ארוכים ומשמעותיים.
רונית לב-ארי: זה כמעט שידוך, לחבר בין נערה לחונכת.
רונית לב-ארי: אני אשמח לבדוק את זה.
רונית לב-ארי: בראשון יש לנו פעילות מאוד ענפה של סטודנטים.
רונית לב-ארי: אנחנו פה התחלנו גם קשר, ורד אחראית על הקשר עם הסטודנטים יחד עם הדר.
רונית לב-ארי: סטודנטיות שמגיעות לפעילות וזו התחלה של קשר עם מכללת עמק יזרעאל, בראשון זו המכללה למינהל.
רונית לב-ארי: מה שחשוב להגיד, שכל המדיניות פה היא מדיניות של לתת תגמולים חיוביים על התנהגות רגילה.
רונית לב-ארי: אין עונשים, יש חיזוקים על התנהגות רגילה.
רונית לב-ארי: מי שכל השבוע קמה בבוקר בזמן ללימודים, עושה תורנויות, מדברת בכבוד עם החברות שלה, עם הצוות, היא תקבל את יום חמישי כצ'ופר.
רונית לב-ארי: כל המדיניות היא להרוויח תגמולים חיוביים.
רונית לב-ארי: אני שמחה להגיד שזה עובד.
רונית לב-ארי: אנחנו מאוד מאמינות בלגלות את החוזקות, להעצים, הנושא של העצמה, חוזק, זה תקליט שונה לגמרי ממה שהנערות הכירו לפני שהן הגיעו הנה.
רונית לב-ארי: הרבה כבוד וחשוב לנו שהן ירגישו שיש צוות.
רונית לב-ארי: אין חשיבה קולקטיבית, בטח לא בסנקציות.
רונית לב-ארי: הדוגמה האישית היא מאוד חשובה, הקשר בתוך הצוות, היחסים, צורת הדיבור, אפילו צורת הדיבור, הכול זה משהו - - -
א: כן, הרבה פעמים כשהייתי עושה דברים אז הייתי מצפה לעונשים מטורפים, אבל לא היו.
רונית לב-ארי: התאכזבת.
א: הייתי אומרת להם, 'טוב, דברו איתי כמו שאני מכירה'.
רונית לב-ארי: ביום שישי, לרבקה אני אגיד, יש קידוש, ארוחה חגיגית.
רונית לב-ארי: מאוד חשוב לנו לשמור על הצביון, חגים, הנערות יוצאות, חלק מהחגים מבלות פה ביחד ומימונה כל שנה.
רונית לב-ארי: כשתהיה מימונה, אנחנו נזמין אתכם.
רונית לב-ארי: אנחנו נלך לבית הספר סיור קצר, גם למעלה נעשה סיור קצר.
רונית לב-ארי: (סיור בהוסטל)
הדר ספר: יש הבדלים בין הקומה למטה שהיא ציבורית, אנשים באים, הרבה אורחים, לבין הקומה העליונה, שהיא של הבנות, פרטית, אנחנו שואלות אותן אם אפשר לעלות, אנחנו מאוד מנסות לכבד.
הדר ספר: יש שלוש נערות בחדר, הן עושות פה מהפכות ותמיד זה קצת להסתכל מאחורה.
הדר ספר: באמת, מה שאמרנו, מיטה רביעית, כדי לאפשר את המעברים ולארח.
הדר ספר: ליד כל חדר יש באמת מקלחות, שירותים והכי חשוב להגיד זה שהן אחראיות על הכול.
הדר ספר: שלחו אותי הנה כי אני זאת שאחראית, אבל זה הן.
הדר ספר: הן צריכות הדרכה, זה כן.
הדר ספר: היא אמרה שהיא לא הייתה מתקלחת.
הדר ספר: יש מצד אחד משהו חיצוני, שכולנו - - - ולפני שהן יוצאות הביתה ולפני שהן יוצאות לאפטרים כולם עם מחליקים ואיפורים וזה, אבל הפנים זו עבודה קשה.
קריאה: אין שום הרגלים?
הדר ספר: בגלל זה אנחנו מאוד דואגות, הן לא יירדו למטה לפני שהמיטה שלהן מסודרת, הארון שלהן מסודר, כי אנחנו מאוד מאמינות שהחיצוני לאט לאט משפיע על הפנימי.
הדר ספר: והן עובדות קשה.
הדר ספר: האמת היא שהן עובדות קשה.
הדר ספר: אבל הן מקבלות פה הכול - - - מכונת כביסה עובדת, גם הן עושות, את כביסת הבית כמובן, הן מכבסות, זה חלק מהתורנויות.
הדר ספר: בכל זאת את הבגדים של עצמן.
הדר ספר: כן להצליח לנהל בעצמן אחר כך איזה שהוא משק בית.
הדר ספר: בממ"ד זה חדר הטיפולים והן מחויבות לכניסה לשיחה מינימום פעם בשבוע.
הדר ספר: יש בנות שמקבלות יותר, אבל הן מחויבות פעם בשבוע.
הדר ספר: עובדות סוציאליות.
הדר ספר: הן נפגשות לפחות פעם בשבוע עם עובדת סוציאלית.
רונית לב-ארי: מהיום הראשון שהתחלנו במוזיקה אמרנו שמכינים מופע.
רונית לב-ארי: (סיור בבית הספר)
רונית לב-ארי: זה המבנה של בית הספר.
רונית לב-ארי: שם מתוכנן - - - שם עוד שני בתים ובאזור של החניה עוד.
רונית לב-ארי: פה יש את האורווה שהבנות הולכות לרכיבה טיפולית.
רונית לב-ארי: (המשך סיור)
אתי גונן: מאחר שאתם באמת באתם לבקר ושאלתי קודם לפי מה בחרתם את הנקודה הזאת ואמרו שאתן רוצות להכיר, אז אני מנכ"ל מלכישוע, עמותה לשיקום נפגעי סמים ואלכוהול, מירי כירבי היא המפקחת מטעם חסות הנוער, מה שחשבנו - - -
אתי גונן: מה שבעצם לנו, אחרי שנים רבות של טיפול בגברים ונערים, לקח לנו הרבה מאוד שנים ללמוד את הנושא הזה, איך לדעת שיש לנו איזה שהיא יכולת לשנות את עצמנו לטובת הנערות ולהתאים את עצמנו לאוכלוסייה כל כך מורכבת.
אתי גונן: הזמנתי מתוך העמותה, כך שתדעו מה - - -
אתי גונן: מלכישוע ואנחנו מטפלים ב-350 אנשים בנקודת זמן במסגרות שונות.
אתי גונן: אני אגע גם בנושא של הנשים, אבל הנושא הוא התמכרויות, יש גם חיבורים, גם התחלה של למידה על הנושא של אינטרנט בלי אלכוהול וסמים.
אתי גונן: אנחנו מטפלים באוכלוסייה מגיל 13 עד גיל 67 במסגרות נפרדות של נערים, גברים, נשים ונערות.
אתי גונן: לכל מסגרת יש מסגרת נפרדת.
אתי גונן: אנחנו קשורים למשרדי ממשלה, הבריאות, כי יש לנו יחידת גמילה לנוער עד גיל 24, מגיל 13 עד 24, שייכים למשרד החינוך כי יש לנו בית ספר במקום, במלכישוע, אנחנו שייכים במשרד הרווחה לחסות הנוער ולאגף ההתמכרויות למבוגרים, למשרד התמ"ת בהיבט של קורסים להכשרה מקצועית ועם כל המשרדים האלה אנחנו בפעילות בתוך מלכישוע ואנחנו נותנים שירות לשירות בתי הסוהר בהפעלת מדריכים שעושים את הגמילה בתוך בתי הסוהר.
אתי גונן: כולם.
אתי גונן: - - - מכורים לסמים, כל מי שחושב שצריך להסתבך בזה - - - סמים, כולם יהיו קשורים עם כולם ואין בעיה, לפתור את הבעיות.
אתי גונן: גם כשיוצאים, באלכוהול כולם חברים.
אתי גונן: בוא נאמר, הנערים והנערות מגיעים אלינו בתוקף צווים.
אתי גונן: הרוב זה - - -
מרים גולדשמידט: חלופת מאסר.
אתי גונן: לגבי גילוי מגיל 18 עד - - - יש 40% שבאים ללא צווים.
אתי גונן: ביוזמתם.
אתי גונן: זאת אומרת שזו אוכלוסייה שמגיעה לאשפוזית ומופנית אחרי זה ל - - - לגבי הנושא של התכניות השונות, הן מותאמות גם לפרופילים השונים של סוגי הסמים שהיום הם השתנו מאוד, אלכוהול, הסוגים של הסמים הסינתטיים, עם הפגיעות שלהם, כל אותם הידידותיים האלה, החגיגת והנייס, כל השמות ה - - -
אתי גונן: רק אזרחי מדינת ישראל.
אתי גונן: יש גם כאלה.
אתי גונן: אם זה רק פגיעה פסיכיאטרית מהסמים, אז זה לכפר איזון שנמצא בשדות ים.
אתי גונן: היית בעמותה?
אתי גונן: אז את מבינה.
אתי גונן: היא שכנה והיא מהתחום, אז הכול בסדר.
אתי גונן: יש לנו יחידה לגילאי 18 עד 24 לאנשים בלי עבר פלילי, שההתנהגויות האלימות באו כתוצאה משימוש בסמים אבל לא היה להם פרופיל עברייני, שהיו בצבא וכן הלאה.
אתי גונן: אני לא רוצה לתפוס את השטח, רק רציתי להסביר שהנשים המכובדות האלה - - -
אתי גונן: כן, בדיוק, ואמרתי שאם מתוך הדבר הזה יש לנו - - -
אתי גונן: לא.
אתי גונן: כן, מי שמסתבר, גם מקרב הגברים, מדובר באחוזים מטורפים, למעלה מ-90% מהבנים, אני אומרת למעלה מ-90%, כי אני לא רוצה להגיד 100%, שעברו פגיעה.
אתי גונן: הלמידה שתהיה לכם פה היום היא גם להסתכל על מה שונה בפגיעות אצל גברים ונשים, כי אנחנו גם בזה לומדים איך לתת להם מענה, כי הכוונה היא לדעת להתמודד עם זה שבן אדם הוא פגוע ולראות איך אנחנו מאפשרים לו לצאת ממעגל של אלימות, פשע, סבל, לטובת משהו אפשרי.
אתי גונן: אני לא מדברת על - - -
אתי גונן: עשר שנים, אבל - - -
אתי גונן: עשר שנים.
אתי גונן: מלכישוע היא משנת 90'.
אתי גונן: מרים היא המנהלת.
מרים גולדשמידט: יש פה 13 נערות.
מרים גולדשמידט: פה בבית עצמו יש לנו 10 נערות ויש לנו בית לבוגרות, הקרוואן שצמוד, שיש שם 3 נערות.
מרים גולדשמידט: את דיברת על הבוגרות של אחרי גיל 18, שאנחנו חשנו שאין לנו, מה שאת מדברת עליו, שיש פה נערות שמסיימות ואין להן לאן לחזור ולכן פתחנו עוד מסגרת שנקראת 'הבית בשדה', בקיבוץ הסמוך, שדה ניר, שזה לנערות מעל גיל 18.
מרים גולדשמידט: אנחנו יכולות לקלוט עד 6 נערות ויש לנו 5 נערות והשישית בדרך.
מרים גולדשמידט: בעצם זו מסגרת שמיועדת לבוגרות הוסטלים של חסות הנוער.
מרים גולדשמידט: הרבה יותר, כולל אם הייתי יכולה לא רק בוגרות של הוסטלים, הייתי יכולה לפתוח שמונה דירות כאלה.
מרים גולדשמידט: כל הזמן יש לי הפניות.
מרים גולדשמידט: כן.
מרים גולדשמידט: תלוי מי.
מרים גולדשמידט: אבל אנחנו קופצות - - -
מרים גולדשמידט: אבל, אורלי, את רוצה לקפוץ ישר לגדולות?
מרים גולדשמידט: בואי נתחיל מהתחלה.
מרים גולדשמידט: בגלל זה פתחנו את הבית של הבוגרות.
מרים גולדשמידט: בדיוק בגלל זה פתחנו בית ופתחנו בית בתוך קהילה של קיבוץ - - -
מרים גולדשמידט: גם לבית שכרגע יש לנו, מה שמחזיק אותו, יש את המימון שהוא מאוד מאוד - - -
מרים גולדשמידט: ומה שמחזיק אותו זה זה שיש קהילה שהתגייסה.
מרים גולדשמידט: זה המשפחות המארחות, זה המסגרת הקהילתית של הקיבוץ שלי, שדה אליהו, שזה בעצם מה שנותן, אתי הגדירה את זה מאוד יפה כשהיא באה לאסיפת חברים בשדה אליהו, היא אמרה, 'אנחנו, עמותת מלכישוע, ניתן את המימון דרך משרד הרווחה והקיבוץ ייתן את הלב והנשמה'.
מרים גולדשמידט: וזה ככה, נכון, אתי?
אתי גונן: כן, שאת עם הלב והנשמה, שכמובן נמצאת שם.
מרים גולדשמידט: הסוגיה הזאת הטרידה אותי כל כך הרבה זמן.
מירי כירבי: אז אני יכולה להוסיף לכם שאנחנו פתחנו דירות.
מירי כירבי: יש כל מיני עמותות שפותחות ויש דירות שאנחנו פתחנו שקוראים להן מדרגה, יש פריסה בירושלים, יש בראשון - - -
מירי כירבי: נכון.
מירי כירבי: הדירה של ה'בית בשדה' זה מודל אחר ממה שאנחנו בונים.
מירי כירבי: מה שפה הציעו, שזה יהיה עבודה יחד עם הקהילה.
מירי כירבי: בדרך כלל הדירות, יש לנו דירה בעפולה למשל, שזה באמת בוגרים שעברו את כל התהליך ואז הם יותר עצמאיים, המעורבות של מבוגרים בחייהם היא מאוד זעומה, איזה רבע משרה של מבוגר.
מירי כירבי: בדרך כלל הם יותר עצמאיים.
מירי כירבי: נותנים להם קורת גג והם מתנהלים פחות או יותר בזכות עצמם.
מירי כירבי: אבל כאן בדירה הזו זה משהו אחר.
מירי כירבי: בעצם זה התחיל מזה שדובר על נערות שהן בוגרות של הבית הזה, נערות מבתים דתיים חרדים, שלא היה להם שום עורף משפחתי ואז חשבו - - -
מירי כירבי: בדיוק, משהו אחר ממה שהכרנו עד היום.
מירי כירבי: באמת הדירה הזו מוכיחה שהיא נותנת מענה לאוכלוסיות אחרות, לא רק כאלה מבתים חרדים, יש לנו אפילו בוגרת מבית סנונית, שזה עוד בית שעמותת מלכישוע מפעילה בכפר רופין, ואיילת היא המנהלת שלהם, שזה הוסטל, כמו שההוסטל הזה כאן הוא לבנות מבתים דתיים, יש שם בית לנערות מבתים חילוניים.
מירי כירבי: אבל בדרך כלל זה בעייתי וכאן יש הוכחה אחרת.
מרים גולדשמידט: הבית הזה הוא בית שהתחלתי להגיד שיש בו 13 נערות מגילאי 13 עד בוגרות, ראיתם את ש', שעכשיו נסעה, היא אוטוטו בת 18.
מרים גולדשמידט: לפני שנה וחצי.
מרים גולדשמידט: מעמנואל.
מרים גולדשמידט: ממסגרת, מהרבה מסגרות.
מרים גולדשמידט: בעצם כשאני אומרת עמנואל, רוב הנערות שמגיעות לכאן הן מגיעות מבתים חרדיים.
מרים גולדשמידט: יש משמעות לנושא של בתים חרדים בהרבה היבטים.
מרים גולדשמידט: הנערות שמגיעות לכאן הן מגיעות עקב מצבי סיכון של שוטטות, של אלכוהול ושל יחסים בלתי מובחנים עם בנים.
מרים גולדשמידט: הסיפור של סמים הוא פחות רלוונטי אלינו.
מרים גולדשמידט: המאפיין המרכזי של הפגיעה פה זה פגיעות מיניים.
מרים גולדשמידט: כלומר הבסיס של הנערות שפה, כמעט כולן - - -
צילה אוחנה: ומתמשכות בתוך הבית.
מרים גולדשמידט: אצל רוב הנערות - - - השבוע ככה עשיתי איזה שהוא מדרג עם עצמי ואני אומרת שיש רמות של פגיעה.
מרים גולדשמידט: מדברים על פגיעה מינית, אבל יש פגיעה מינית שהיא פגיעה מינית חד פעמית, יש פגיעה מינית שהיא מחוץ למשפחה, יש פגיעה מינית בתוך המשפחה שהיא לא מתמשכת לאורך זמן, יש פגיעה מינית שהיא בתוך המשפחה שהיא נעשית על ידי האחים ויש פגיעה מינית שהיא מתמשכת לאורך זמן שנעשית על ידי האבא.
צילה אוחנה: יש עוד מדרג, בנוכחות כל האחיות.
צילה אוחנה: שזה לא רק נפגעת אחת בתוך הבית.
קריאה: גם הנוכחים בחדר השינה.
קריאה: אנחנו מגיעים לביקור בית בבתים שכולם ישנים ביחד.
מרים גולדשמידט: אבל אני חושבת שאולי כשאני אומרת שאני - - -
קריאה: יש בזה גילוי עריות ייהרג ובל יעבור?
מרים גולדשמידט: אני רוצה רגע לעשות סדר.
מרים גולדשמידט: קודם כל אני חושבת שאנחנו צריכות לסייג, זה לא כל המגזר החרדי.
מרים גולדשמידט: זו אוכלוסייה - - - נורא חשוב לי חלילה וחס לא להטיל דופי.
קריאה: אבל אנחנו לא מטילים דופי, אנחנו - - -
מרים גולדשמידט: לא, כי אני אמרתי שהנערות - - -
קריאה: הייהרג ובל יעבור הוא לכולם, לא רק ב - - -
מרים גולדשמידט: אבל מה שאני רוצה להגיד שהסיכוי שזה יקרה, אל"ף, זו אוכלוסייה שיש שם מצוקה מאוד קשה - - -
מרים גולדשמידט: שזה יושתק וגם אוכלוסייה מרובת ילדים, שמעמד האישה שם הוא נמוך, שמצוקה כלכלית מאוד מאוד קשה.
צילה אוחנה: הרבה נשים הן גם פגועות בעצמן, אמהות חלשות.
מרים גולדשמידט: ואז בסיטואציה הזאת אני יכולה להגיד שזה כמעט בלתי נמנע שזה לא יקרה.
מרים גולדשמידט: כשמדברים, אני חושבת שבאיזה שהוא אופן להגיד שהנושא של צניעות זה כל הזמן עולה על סדר היום ואם רואים מרפק אז היצרים מתעוררים, אז כשזה שיח שקיים באוכלוסייה אז באמת הנושא הזה הוא נושא - - - ובאמת הנושא של הפגיעה של הנערות פה הוא מורכב מאוד.
מרים גולדשמידט: באמת המאפיין שמובא זה פגיעה טראומטית מתמשכת לאורך זמן בתוך המשפחה.
מרים גולדשמידט: אנחנו כבר חווינו פגיעה בתוך המשפחה, שכשכבר שלחו את הילדה לטיפול אצל רב ומטפלת, אז גם הרב והמטפלת פגעו בה.
מרים גולדשמידט: כלומר כבר כשהילדה יצאה לטיפול אז היא עברה פגיעה על ידי המטפלים, שזו בעצם ההתמודדות שלנו.
מרים גולדשמידט: דרך הפניות של הרווחה.
מרים גולדשמידט: האוכלוסייה אצלנו מגיעה מעמנואל, מבית"ר עלית, מהשכונות החרדיות בירושלים, מבית שמש.
מרים גולדשמידט: אוכלוסייה מהמרכזים ה - - -
מרים גולדשמידט: שוב, זה מעניין.
מרים גולדשמידט: אצל חלק כן, אצל חלק הנושא הזה לא עולה.
מרים גולדשמידט: יש לנו היום נערה שסיימה מאוד יפה וכן חזרה למקום שהיא באה.
מרים גולדשמידט: יש נערות שלא חוזרות, לא מוכנות לחשוב על לחזור למקום שהן באו ממנו.
מרים גולדשמידט: יש נערות שהן בהתנגדות.
מרים גולדשמידט: יחד עם זה אין פה שיח על הנושא הדתי, כלומר זה לא בסדר היום של הנערות.
מירי כירבי: של ההורים כן.
צילה אוחנה: אם הבת תרצה להתפלל היא יכולה.
צילה אוחנה: אני לפעמים עושה ככה, כמעט נופלת לתוך הגיגית של נטילת ידיים, אבל יש בנות שייראו לך - - -
מרים גולדשמידט: הבית עבר שינוי.
מרים גולדשמידט: בארבע השנים הראשונות היו פה נערות יותר של הציונות הדתית, אוכלוסייה אחרת, עם עורף משפחתי.
מרים גולדשמידט: אני חושבת שבאמת מה שמאחד את רוב הנערות אצלנו זה באמת שאין להן עורף משפחתי, זה לא סתם שהצורך בלהקים בית בוגרות בא דווקא בשנים האלה.
מרים גולדשמידט: בשש השנים האחרונות - - -
צילה אוחנה: עוד לא התחתנה?
מרים גולדשמידט: לא התחתנה, עוד לא.
מרים גולדשמידט: אין לנו נשואות.
רבקה קנריק: למה השתנה האופי?
רבקה קנריק: מצדכם או שהרווחה מצאה צורך?
אתי גונן: כי נפתחה מסגרת מקבילה במחולה.
אתי גונן: ואז, לאחר - - - אני אמרתי קודם שאנחנו למדנו הרבה ונסענו הרבה, בלמידה הזאת התיוג של עמותת מלכישוע כמקימה בית זה היה מאוד דרמטי, ולכן כאשר זה נפתח במחולה, ששייך למסגרת בנים יפתח, זו הייתה מסגרת לבנות, 8 הנערות שהיו מועמדות להתחיל פה הלכו לשם.
אתי גונן: ואז מרים התחילה, היא הגיעה אחרי הטראומה שלנו ואז היא אמרה, 'רגע, מה קרה?
אתי גונן: בית ריק?
אתי גונן: יש לב רחב'.