GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דניאלה קהת: הפתרון הכי טוב שהם יישארו ביחד עם הקושי, עם ההתנגדויות, עם כל מה שצריך לעבור כדי לגרום שנצא ממסלול חיים מתוך מעגל האלימות.
דניאלה קהת: כרגע הצעתנו, באופן זמני, כי זה יכול להיות מידי, הוא להקים דירות סביב המקלט שנתמכות במערך של המקלט, דירות שהן כמו יחידה שלמה של מקלט, יחידה שלמה בפני עצמה והמשפחה נשארת ביחד.
דניאלה קהת: הילדים נשארים עם האימא שלהם עד שיהיה אפשר בכל המקלטים לעשות את הסידור הזה.
מאירה בסוק: אבקש להציג קודם כל את ההקשר החוקי, לדעתי חשוב להבין.
מאירה בסוק: על פי "חוק יסוד כבוד האדם וחירותו" כל אדם זכאי להגנה על חייו, על גופו ועל כבודו.
מאירה בסוק: מי שאמור לתת את ההגנה הזאת אלו הן רשויות המדינה.
מאירה בסוק: זה כתוב במפורש בחוק.
מאירה בסוק: כל רשות מרשויות המדינה חייבת לכבד את הזכויות על פי חוק זה.
מאירה בסוק: האימא נמצאת במצוקה, לפעמים היא צריכה לברוח ולפעמים עם הילד, לפעמים היא מגיעה למקום שבו יעזרו לה, אבל אומרים לה 'יש לנו קריטריון, בנוהל כתוב'.
מאירה בסוק: הכתבה הפנתה יפה לאותו סעיף שהבאתי מהתע"ס, לגבי אוכלוסיית היעד שהיא נשים נפגעות אלימות וילדיהן עד גיל 11.
מאירה בסוק: דיברו כאן על עוד גילאים, אבל כתוב כאן "עד גיל 11".
מאירה בסוק: זהו.
מאירה בסוק: למרות שבחוקי היסוד המדינה אומרת אני אתן הגנה לאדם בכל גיל, בנהלים הפנימיים, בתקנות הפנימיות היא מורידה את זה לגיל 11.
מאירה בסוק: אם הבנתי את מה שהמנכ"ל אמר, הכוונה שהוא יוציא חוזר מתקן, זה בעצם למחוק את ההוראה פה בתע"ס שקולטים עד גיל 11.
מאירה בסוק: כי אם לא תמחק ההוראה בסעיף 3.8 לא עשינו כלום.
מאירה בסוק: האנשים ידעו שעכשיו אפשר להפנות גם מתבגרים ובסוף חוזרים לקורא את הנייר הזה, או שיתור גרוע, תהייה סתירה ויהיה בלבול מה היא נורמה המחייבת, החוזר מול התע"ס.
מאירה בסוק: אני מוכרח לומר שבתע"ס יש גם הוראה מרככת, שאומרת: "נשים וילדיהן במצבים מסוימים יתקבלו בשיקול דעת מנהלת המקלט בהתייעצות עם המפקח".
מאירה בסוק: זה יכול להיות גם ילדים מעל גיל 11.
מאירה בסוק: לכאורה יש איזה פתח.
מאירה בסוק: אני מאמין שההוראה הבסיסית שאומרת גיל 11 עם הבעיות האמיתיות הקיימות היא החסם הבסיסי.
מאירה בסוק: כשאנחנו נשנה את הדבר הזה כל התמונה העובדתית של כמה נשים באמת נמצאות במצב הזה היא תפתח לחלוטין והמספרים יגדלו.
מאירה בסוק: בצד המהותי עלו כאן שלושה פתרונות.
מאירה בסוק: הפתרון האחד, לתת דירה ליד המקלט ושהמקלט יתמוך בה והיא תתנהל כתא נפרד.
מאירה בסוק: הפתרון השני, לבנות את המקלטים מראש במודל שמאפשר דיור גם לאימא עם ילדים מתבגרים.
מאירה בסוק: הפתרון השלישי, להשתמש במקלט כחלק ובסביבה העוטפת, כלומר חלק מהזמן במוסד, חלק מהזמן בפנימייה ולא ברור איפה הילד ישן בלילה, אבל לתת משהו מסביב.
מאירה בסוק: אלו שלושה אפיקים שונים לטיפול בבעיה.
מאירה בסוק: בכל אפיק שילכו, נכון לעכשיו שנת 2014, אין בתקציב המדינה שקל לאף אחד מהסעיפים האלה.
מאירה בסוק: על פי הנתונים של מרכז המחקר של הכנסת: "תקציב המדינה בנושא הזה, משנת 2006 ועד 2014 גדל מבערך 21 מיליון ל- 23 מיליון שקל בלבד'" 12% גידול בתקציב.
מאירה בסוק: בתקופה הזאת המדד עלה בקרוב ל- 20%, האוכלוסייה גדלה יותר והנורמה היא נורמה שלא משקפת את עוצמת הבעיה.
מאירה בסוק: כמו שלא ידעה המערכת לתת תשובה לאדם שמגיע לחדר מיון, 'מלא כאן, אין מקום לך הביתה, תבוא עם השבר מחר'.
מאירה בסוק: כך לא יעלה על הדעת להגיד לנשים עם ילדים 'אין לנו פתרון' - - -
מאירה בסוק: אבל עדיין זה לא יעלה על הדעת.
מאירה בסוק: אני רוצה לחיות במקום שבו בתחנת המשטרה נותנים עזרה ראשונה והכבאים באים והמדינה מספקת מקלטים.
מאירה בסוק: את השירות הזה המדינה לא נותנת ישירות בעצמה, היא עובדת באמצעות עמותות נפלאות שעושות את העבודה.
מאירה בסוק: היא חייבת לתקצב ולמנוע את הנורמות התקנוניות האלה שלא מתיישבת עם חוקי היסוד.
מאירה בסוק: כעת נאמר שתוך חודש יצא חוזר, אני באמת מציע שאפילו חודשיים, אבל שנדע שיש תקצוב ויש פתרונות.
מאירה בסוק: אם יצא חוזר אנחנו נייצר ציפיות שלא נעמוד בהן בעוד כמה ימים.
מאירה בסוק: עוד כמה ימים, אבל זה מבוטל.
מאירה בסוק: ודואגים בועדת הכספים להביא את התקציב שירים את זה.
מאירה בסוק: זה לא כסף קטן.
מאירה בסוק: כמו שדניאלה אמרה, היא אוספת נתונים כבר שנתיים על מספר הדחיות שלה.
מאירה בסוק: זה אחוזים מדהימים, קרוב ל- 60% מהנשים שפונות, אצלה זה שלושה מקלטים, אומרים 'לא, אנחנו מלאים לא יכולים'.
מאירה בסוק: חסרים מקלטים, אבל קודם כל חובה למצוא תקציבים לאוכלוסייה הזאת, זה מיליוני שקלים ולא כסף קטן.
הדיל אבו חבלה: אני מנהלת מקלט לנשים ערביות וילדיהן, עמותת ארפאד.
הדיל אבו חבלה: בעיניי השהות במקלט עדיין מתנגשת עם הצרכים הייחודיים של מתבגרים, השהות, כללי הבית, אין חברים, אין פרטיות וגם לא נשכח את הקשרים הבעייתיים בין המתבגרים לנשים צעירות מאוד.
הדיל אבו חבלה: למשל במקלט שלנו מגיעות נשים שהן אימהות והן בגיל 16, 17.
הדיל אבו חבלה: אנחנו מכירים את התופעה ובמיוחד במגזר שלנו.
הדיל אבו חבלה: אני חושבת שהקמת יחידת דיור לאימא עם מתבגרים היא בעייתית בתוך המקלט.
הדיל אבו חבלה: צריכים לזכור את החיים הצפופים והמשותפים במקלט עצמו.
הדיל אבו חבלה: נקודה נוספת שיש לדבר עליה, עדיין אני מאמינה שהמתבגרים צריכים עבודה תואמת לצרכים שלהם.
הדיל אבו חבלה: עובדות הסוציאליות במסגרת המקלט עובדות בהתאם לצרכים של הילדים וצריך להכשיר צוות מקצועי ולתת תקציב על מנת לענות לצרכים הייחודיים האלה.
איריס עזרא: מעמותת "יחדיו" באר שבע.
איריס עזרא: אני אבקש לחדד ולהסביר את מה שאמרתי קודם ואולי לא הובן.
איריס עזרא: אמרת קודם שאת לא כל כך מבינה את הפתרון של הפנימייה.
איריס עזרא: אני מבקשת לומר לך שהיה מאוד מאוד מרגש לשמוע אותך, הסיפור שלך, הלב באמת נקרע, אני חושבת שהפתרון שהולך ומתגבש כאן היום הוא מאוד מאוד חשוב.
איריס עזרא: כשאנחנו מדברים על מענה של פנימיית יום או פנימייה כזאת או אחרת הצמודה למקלט בבאר שבא בעוגן הקהילתי, מתוך מחשבה וכוונה לבנות יחידות למתבגרים שישהו יחד עם האימהות שלהם.
איריס עזרא: אין הפרדה בין המתבגר לאימא.
קריאה: זה המקרה של באר שבע, זה לא באופן כללי בארץ.
איריס עזרא: אני אחדד מה שאנחנו מתכוונים לעשות.
איריס עזרא: כמובן שהכוונה שהמתבגרים יישארו עם אחיהם הקטנים ועם האימא שלהם.
איריס עזרא: במקרים שנמצא לנכון נבנה לכל משפחה מסגרת טיפולית.
איריס עזרא: יהיו מקרים שיהיה נכון שהילדים ילכו אחר הצהריים לעוגן הקהילתי ויחזרו בערב לישון עם האימא כדי המסגרת המשפחתית תשמר, יהיו מקרים שלא נכון יהיה ללכת אחר הצהריים לעוגן הקהילתי ואז הם יישארו כל היום עם האימא.
איריס עזרא: אנחנו נבנה באמצעות עובדת סוציאלית ייעודית ומדריכה חינוכית ייעודית את המענים למתבגרים במקלט.
איריס עזרא: כמובן שנשקול גם אצלנו, בחודש האחרון היו לנו שלוש אמהות בגילאי 17-21, אין ספק שזה משנה את מהות המקלט כשיש שלוש נערות בסיכון, המקלט נראה אחרת וכמובן שאם אתה מכניס איתן מתבגר בן 15,16 – זה משהו שצריך לקחת בשיקול.
איריס עזרא: היחידות הללו תהיינה יחידות נפרדות בתוך הקומפלקס של המקלט.
מיכל חנוך אחדות: אבקש לומר כמה דברים.
מיכל חנוך אחדות: ראשית אני מאוד שמחה לדיון הזה.
מיכל חנוך אחדות: אני אחראית על המקלטים ועל דירות המעבר במשרד הרווחה.
מיכל חנוך אחדות: כפי שאמרתי קודם אנחנו דנים במשרד הרבה בעניין.
מיכל חנוך אחדות: הבעיה ידועה.
מיכל חנוך אחדות: אנחנו מובילים את הנושא הזה.
מיכל חנוך אחדות: חשוב לי מאוד להגיד שעם השנים חל שינוי מאוד מאוד מהותי בהפעלה של המקלטים מבחינת המבנה הפיסי שאפשר, חשוב לי גם להגיד את זה אפשר בשנת 2013 ל- 134 מתבגרים מעל גיל 13 להיות במקלטים.
מיכל חנוך אחדות: חשוב לי גם להגיד את זה מבלי להקטין את הבעיות.
מיכל חנוך אחדות: 88 בנות והשאר בנים.
מיכל חנוך אחדות: זה ברור שלבנות יותר מתאפשר, יותר קל לטפל גם אם זה לא הכי בריא.
מיכל חנוך אחדות: שוב, אני אומרת שחשוב להגיד מבלי להקטין.
מיכל חנוך אחדות: המרחב הפיסי בכל אופן כן מאפשר יותר פרטיות ויותר גישה.
מיכל חנוך אחדות: חשוב לומר שלא לכל אחד מתאים את אותו דבר ולכן המיפוי היסודי שאנחנו נעשה הוא מיפוי שיבחן את כל הפתרונות למתבגרים קרוב למקלט, ממש ספציפי גיאוגרפי אנחנו נראה איפה מתאים, מה מתאים.
מיכל חנוך אחדות: אני חושבת שאנחנו יוצאים לאיזו דרך שיש טווח ארוך ויש טווח קצר.
מיכל חנוך אחדות: אנחנו נמשיך לדון במשרד.
מלכה קוזלוביץ: אני יושבת ראש הועדה לקידום מעמד האישה בהסתדרות הלאומית.
מלכה קוזלוביץ: אני מכבדת את כל הפורום הזה, כולם מקצועיים, ואנחנו באים מתוך השטח לעזור לקהילה, לנשים מוכות.
מלכה קוזלוביץ: הקמתי את המקלט בראשון לציון כשהייתי חברת מועצת עיר.
מלכה קוזלוביץ: אני מתנדבת במקום.
מלכה קוזלוביץ: אחרי צפייה בכתבה, הכתבה הזאת כל פעם מעבירה צמרמורת לכולם לדעתי.
מלכה קוזלוביץ: דובר על האימא שלא רואה את הילד.
מלכה קוזלוביץ: היום הוא בן 16.
מלכה קוזלוביץ: מה אנחנו עושות כאן כדי להפגיש את הילד עם האימא?
מלכה קוזלוביץ: מי לוקחת על עצמה את זה?.
מלכה קוזלוביץ: אני מדברת בשיא הרצינות.
מלכה קוזלוביץ: מי פה לוקחת על עצמה את המפגש, לעזור לאימא הזאת להיפגש עם הילד?
מלכה קוזלוביץ: זאת הקריאה שלי.
מלכה קוזלוביץ: אני לא מדברת על המקלט.
מלכה קוזלוביץ: אני מדברת עלינו כמתנדבים.
יוסי סילמן: זה בהחלט דיון חשוב.
יוסי סילמן: לראות את הסרט זה מרגש.
יוסי סילמן: צריך למנוע שאימא תהייה בקונפליקט בין לברוח לבין הילדים.
יוסי סילמן: זה מצב בלתי נסבל.
יוסי סילמן: מבחינתנו אנחנו צריכים לעשות את הכול שהיא תברח עם הילדים.
יוסי סילמן: אחרת אנחנו מגיעים למצב שבו היא מסכנת את עצמה ואת הילדים, זה באמת מצב בלתי נסבל.
יוסי סילמן: ההגבלה של גיל 11, את זה אני אומר לך, זה לא מתוך רוע לב שאנחנו בעצם לא מגנים על ילד מעל גיל 11.
יוסי סילמן: יש חובת הגנה על הילד, זה עניין בבסיס התפיסה.
יוסי סילמן: לפחות מהבחינה המקצועית הייתה התפיסה של חוסר היכולת להכיל בגילאים האלה.
יוסי סילמן: האם זה המצב, האם זה המקום הנכון לגדול בו כן או לא.
יוסי סילמן: אגב, אני מציע שלא כל אחד יבוא ויאמר, כי עד היום לא משוכנעים במשרד האם המצב הנכון הוא לקחת בוגרים בני 14-15 שיגדלו באזור הזה.
יוסי סילמן: בין זה לבין נתק מוחלט, נוגע ללב הסיפור שלך, בין זה לבין נתק מוחלט של האימא עם הילדים הבוגרים, זה כמובן שתי קיצוניות.
יוסי סילמן: צריך לבחון את הדברים.
יוסי סילמן: לא בטוח שילד מתבגר בגיל 14-15 נכון שיהיה במקלט, הוא צריך את הסביבה שלו, הוא צריך סביבה שתטפל בו, הוא צריך לראות את האימא ולפעמים גם לישון עם האימא.
יוסי סילמן: אבל הדבר הזה הוא לא חד-חד-ערכי.
יוסי סילמן: לפני שרצים ופותחים כל מיני דירות לווין בכל המקומות, אנחנו בודקים את זה יותר לעומק.
יוסי סילמן: לא אשנה, חוזר מנכ"ל יתמקד בשלושה-ארבעה מקלטים שיוחרגו מהוראות התע"ס, לגביהם אנחנו נבדוק את העניין הזה, היה ונראה שאנחנו כן מצליחים לתת פתרון טוב, נפתח את זה לכל.
יוסי סילמן: נראה שאולי הפתרון הוא לא נכון וצריך ללכת למבנה אחר ניתן פתרון.
יוסי סילמן: הרעיון לתת פתרון.
יוסי סילמן: בשורה התחתונה, הרעיון הוא לתת פתרון, אבל אנחנו לא ממהרים לפתוח עשרות דירות.
יוסי סילמן: לאט לאט כי לא בטוח ששם הפתרון.
יוסי סילמן: אני מצטרף כאן לאמירה החיובית על העמותות.
יוסי סילמן: אני חושב שהעמותות עושות עבודה נהדרת.
יוסי סילמן: ראינו אותן בכל הסיורים שלנו ובהחלט אנחנו רואים בעמותות שותפים אמיתיים לדרך.
יוסי סילמן: הבטחתי ליושבת ראש, עליזה לביא, אוציא חוזר מנכ"ל שיחריג שלושה-ארבעה מקלטים שאיתם נלך עם המודל שלנו.
יוסי סילמן: במקביל אנחנו מפתחים בבאר שבע את הקומפלקס עם "יחדיו".
יוסי סילמן: נבחן את הדברים.
רונית לב-ארי: ברשותך, עליזה, אנחנו נעשה סבב, אבל ממש קצרצר, שכל אחת תציג את עצמה בתפקיד, אבל ממש בקצר, כי הביקור של שעתיים הפך לשעה ועליזה עשתה מאמץ מיוחד, כי זה ממש כמעט התבטל.
רונית לב-ארי: (סבב נוכחות).
מיטל בנטוב: אני מנהלת ההוסטל בית רות בראשון.
מיטל בנטוב: נמצאת שם כבר שנה וחצי בתפקיד, לפני כן הייתי מורה ורכזת השכלה.
מיטל בנטוב: , כי המערכת של הלימודים בעצם נמצאת בתוך הבית.
1מיטל בנטוב: 13 נערות.
רונית לב-ארי: מה שחשוב להגיד שיש ניידות של העובדות בתוך המערכת, ממורה, רכזת השכלה, מנהלת רות.
מלי אבן-חן: אני רכזת משאבים ואחראית על קשרי קהילה בעמותה.
מיכל אוגולניק: אני מתנדבת וחברה בוועד המנהל של העמותה ואני עובדת אצל איריס ורונית ובעיקר אצל שתי אלה שיושבות באמצע.
מור ליפין: אני רכזת טיפול כפר הנערות.
מור ליפין: כרגע עברתי מראשון, אני עובדת בראשון בהוסטל שמיטל דיברה עליו, עם מיטל ורונית מתחילת הדרך.
מור ליפין: הייתי שם עובדת סוציאלית ורכזת טיפול.
רונית לב-ארי: מור עברה עכשיו הנה, היא גרה בקיבוץ אייל באמצע.
רונית לב-ארי: זה ממש היום השני שהיא רכזת טיפול פה ושם מישהי התקדמה להיות רכזת טיפול בראשון.
איריס טברסקו: אני מנהלת את העמותה, שמונה שם כבר.
א: אני יעני בוגרת.
א: אני גרה בראשון לציון בהוסטל.
ד: אני גם כמו א', נערה בראשון לציון.
קריאה: אני חייבת לעצור שנייה, כי לך יש מנהג בוועדה שאני מכירה אותו מכובע אחר שלי, שבכל תחילת ישיבה את מדברת על אישה מעוררת השראה ובאחת הפעמים רונית, לדעתי, דיברה על אישה מעוררת השראה והאישה מעוררת ההשראה הייתה ד', לא בעילום שם, אבל זו הייתה ד'.
קריאה: אז הנה היא יושבת מולך.
קורין שבט: אני רכזת הבית הזה, וברוכות הבאות.
ורד אנתנונה: אני רכזת הבית השני, בית ורד.
מיה מועלם יוסף: אני מנהלת החשבונות של בית רות.
רונית לב-ארי: והרבה מעבר.
הדר ספר: אני סגנית רכזת של קורין.
נועה אשכול: אני סגנית רכזת.
שני תורג'מן: אני מהוסטל בראשון.
שני תורג'מן: התחלתי בתור מתנדבת והיום אני רכזת השכלה.
שני תורג'מן: אני כבר שש שנים בהוסטל.
רונית לב-ארי: ועכשיו שני מדריכה את המורות פה.
רונית לב-ארי: אז כל העניין הוא שבאמת בראשון זה קרוב לשמונה שנים וזה סוג של מעבדה שבוא נגיד הדבר עצמו וגם אמצעי להכשיר פה את כל המערך, כולל הנערות שמשמשות סוג של מנטוריות ותומכות בנערות פה והן כדוגמה.
רונית לב-ארי: הן גם עוזרות לנו מאוד ואנחנו נתחיל עם א', שתקריא משהו שהיא כתבה שאני חושבת שמשקף משהו מעניין.
א: בית רות עזר ועוזר לי בהרבה תחומים, בהגדלת המוטיבציה, בגילוי היכולות שלו, בהבנת מצבים ובשינוי דפוסים מעוותים למימוש הפוטנציאל.
א: אני בטוחה שיש עוד תחומים שלא מודעים לי שתוקנו אצלי בזכות המקום.
א: מה שבטוח, השתניתי.
א: לפני שהגעתי לבית רות לא הייתה לי מוטיבציה להצליח, לא ידעתי בכלל שאני יכולה, זה ממש לא היה בלקסיקון שלי.
א: עברתי הרבה מסגרות, מכיתה ג' עד כיתה ט' החלפתי מספר בתי ספר, לרוב, אם לא בכל המקרים, סולקתי מבית הספר.
א: הייתי ילדה מופרעת, חסרת שקט, אלימה ורעשנית.
א: לבית הספר הייתי מגיעה רק בשביל החברה שהחזיקה אותי.
א: לא למדתי, לא עשיתי שיעורי בית, במבחנים הייתי נכשלת, לרוב הייתי ננזפת ונענשת והתעודות שלי נראו בערך כמו החיים שלי.
א: גם בחיי השגרה היומיומית שלי לא היה תפקוד.
א: הייתי מתקלחת פעם בשבועיים ולפעמים זה היה לוקח קצת יותר, את השיניים לא למדתי לצחצח ועם הזמן הצטברו לי הרבה חורים שהרגו אותי מכאבים.
א: בחיים לא חשבתי שאצליח להגיע למצב שאני בו עכשיו, עד שהגעתי לבית רות.
א: בבית רות לאט לאט למדתי להאמין שטמונות בי יכולות לימודיות, קיבלתי חיזוקים מהצלחות, הבנתי ששווה וכיף ללמוד, גיליתי שאני ממש אוהבת את זה.
א: בבתי הספר הקודמים שהייתי בהם ויתרו עליי ועל יכולותיי הלימודיות ולכן גם אני, אבל כשהגעתי להוסטל נלחמו עליי והוכיחו לי שאני יכולה.
א: פיתחתי לעצמי חלומות שאני בטוחה שאגשים ואני מתנהלת ועובדת קשה על מנת להשיגם.
א: אני בתהליכי השלמת בגרות מלאה, נותרו לי רק שני מקצועות כדי לקבל תעודת בגרות מלאה ואני מלאת גאווה.
א: בהוסטל גם גיליתי שאני אדם נקי, אני לא יכולה לדמיין את עצמי לא מקולחת או בלי צחצוח שיניים בוקר וערב, נהייתי אדם אחר.
א: האדם הקודם שהייתי קיבל שדרוג, אנשים מעברי לא מזהים אותי.
א: מאז שהגעתי להוסטל לא הרמתי יד על אדם, אני רגועה יותר והרבה יותר מאמינה בשינוי.
א: בבית רות הכרתי גם את ילדי נשות הצוות.
א: מהסתכלות על התנהלות מולם ומול הנערות הבנתי מה היא התנהגות בריאה ונכונה כלפי ילדים, עד כמה זה לא היה כלפיי כשהייתי ילדה ועד כמה הייתי רוצה לקבל את זה.
א: הבנתי מה הוא חינוך טוב, איך אני הייתי רוצה להיות כדמות מחנכת, גם לאחיי הקטנים וגם לילדיי העתידיים.
א: בבית רות למדתי גם שמותר לי לבכות.
א: כשהייתי בבית לא העזתי לבכות, במיוחד בנוכחות אחיי הקטנים והוריי.
א: לא העזתי להיחשף, הרגשתי שזו חולשה.
א: ידעתי שחשיפה עלולה לפגוע בי בהמשך.
א: בתחילת השהות שלי בבית רות הייתי הכי בכיינית שיש, הוצאתי את מה שלא הוצאתי שנים, אחר כך הצלחתי לרסן ועכשיו אני לא מתביישת לבכות.
א: אני מאמינה שאם לא הייתי מגיעה לבית רות והייתי עומדת על ההתנגדות להוסטל הייתי ממשיכה להיות מושפלת ולא הייתי מאמינה בעצמי.
א: אני גאה בעצמי על שנתתי לעצמי את הצ'אנס וניסיתי את המקום שהתגלה כמושלם.
א: לפעמים, אבל רק לפעמים, אני חושבת על עצמי מה היה קורה אם לא הייתי עוברת את מה שעברתי ולא הייתי מגיעה למקום הזה ופוגשת קבוצות גדולות של אנשים כאלה טובים, רק לפעמים אני שמחה על היותי נערה בסיכון.
רונית לב-ארי: מור היא המטפלת של א' ושל ד' וכל הצוות הוא צוות עוטף.
א: עורכת דין.
א: אני גם הולכת לעשות שירות לאומי בזה, בסיוע משפטי.
קריאה: קיבלת הצעת עבודה עכשיו, אם לא שמת לב.
שני תורג'מן: א' ציינה שהיא עומדת לסיים בגרות, רק שהיא לא ציינה שהרוב המוחלט של הבגרויות שלה היו מעל 90.
רונית לב-ארי: היום היא כבר נותנת שיעורים פרטיים, היא עובדת קצת, וגם משמשת סוג של אמא לאחים הצעירים שלה שגם נמצאים במסגרות, אחות ואח, והם באים לבית רות לחופשים, באופן קבוע.
רונית לב-ארי: אנחנו בקשר איתם.
רונית לב-ארי: כן.
רונית לב-ארי: יש לנו ממש בכל חדר מקום לאירוח מתוכנן.
רונית לב-ארי: זה אחד הדברים המאוד מאוד חשובים שהיא עושה, לפקח על האחים הצעירים שלה.
רונית לב-ארי: הם ממש חלק מהעמותה.
רונית לב-ארי: אז תודה, א'.
רונית לב-ארי: כמה זמן את בבית רות, בסך הכול?
א: שנתיים וחצי.
א: מרגיש כמו הרבה.
א: הגעתי מבית חולים פסיכיאטרי, אבל לפני כן הייתי בבית.
רונית לב-ארי: וגם תפקיד למורות לקרוא את המפה קצת אחרת.
רונית לב-ארי: כשרואים ילדה שהיא כועסת ומרביצה ומשתוללת ומתוסכלת, הם לא כל כך קראו את המפה.
רונית לב-ארי: היא הייתה צריכה להגיע למצב מאוד קיצוני בשביל שמישהו יראה אותה וצריך לעבוד עם מערכת החינוך בצורה מאוד מאוד רצינית.
רונית לב-ארי: לא קוראים את המפה.
רונית לב-ארי: הנה, היא רק נענשה כל הזמן ואף אחד לא ידע מה קורה איתה.
א: ואני גם מודה שהייתי באה לשם גם עם - - - כאילו שינויים כאלה, שלא ראו.
רונית לב-ארי: הצטרפה אלינו רותם.
רונית לב-ארי: גלי היא עובדת סוציאלית שהייתה בראשון, היא התחתנה, ילדה, חזרה לצפון וחטפנו אותה אלינו.
רונית לב-ארי: יש לנו פה את רותם, שהיא עובדת סוציאלית.
רונית לב-ארי: ד', כמה שנים את פה?
ד: שלוש וחצי שנים.
רונית לב-ארי: אז בואי תספרי איפה היית לפני שהגעת לפה.
ד: הייתי בהמון מסגרות, מגיל 13 אני במסגרות.
ד: באף מסגרת לא החזקתי מעמד, מכל מסגרת ברחתי, הייתי גם בבית חם בחיפה, גם בבית חולים פסיכיאטרי, גם בהוסטל בכפר רופין והגעתי לצופיה, לבית רות הגעתי אחרי צופיה, אחרי שמסילה עמדה באופק, ומשה, המנהל של צופיה, כנראה כן זיהה בי פוטנציאל וישב לרונית פה - - -
רונית לב-ארי: מאוד לחץ עלינו, כי בפרופיל זה היה אוי ואבוי ונראה לנו שהיא לא תחזיק מעמד אצלנו ומשה רון, מנהל צופיה, צריך להגיד, ממש שכב על הגדר בשבילה והיא כל הזמן ידעה גם שהשם של משה פה על כף המאזניים.
רונית לב-ארי: נכון?
ד: כן.
רונית לב-ארי: כי כולם אמרו מסילה, לנעול אותה, אין מה לעשות.
רונית לב-ארי: באמת הרקורד שלה היה, שחור בעיניים היה לנו.
ד: נכנסתי להמון המון מצבי סיכון, שאם לא בית רות ואם לא הצ'אנס של משה אז אלוהים יודע איפה יכולתי להיות היום.
ד: בבית רות אני שלוש שנים וחצי בלי בריחות בכלל, בלי חשיבה על בריחה אפילו וזה מהסיבה שמאז שנכנסתי קודם כל רונית תמיד פועלת לפי המשפט חליפה לפי מידה.
ד: לא לכל נערה היא נותנת את ה - - - לא מול כל נערה היא פועלת כמו כל נערות.
ד: לכל נערה יש את התהליך המסוים שלה, את הדברים המסוימים שהיא צריכה, לשפר יותר או לשפר פחות, וזה היה אחד הדברים שגם חיזקו.
ד: גם הצוות והמתנדבים והמורות.
ד: שני הרבה פעמים לא ויתרה עליי, למרות שאני ויתרתי כבר על עצמי, וגם מיטל, שהייתה אז רכזת חינוך בתקופה שאני למדתי, וזה מה שחיזק.
ד: בכל מקום, כמו ש-א' אמרה, ויתרו, גם עליי ויתרו, אמרו שאני מקרה אבוד ושאין לי יותר מדי אופציות ולא ויתרו.
ד: היה לי קשה וחרקתי שיניים, אבל הגעתי למצב שהתפיסה שלי וההבנה שלי היא הרבה הרבה יותר שונה מאיך שנכנסתי להוסטל, מבחינת כל הדברים, מבחינת מה אני רוצה לעשות בעתיד, איך אני מקבלת לא, איך אני מנהלת סדר יום.
ד: אני עובדת עכשיו, אני אחראית בר בבית קפה 'קפה' ורוצה לעשות שירות לאומי בעתיד, עכשיו קצת אני רוצה להשקיע בעבודה, ועוזרת לרונית מדי פעם.
ד: זה היה בדיון בבית משפט שהיה לגביי.
ד: בדיון, כמו שרונית אמרה, כולם אמרו מסילה, ומשה היה דמות, שאני באמת חייבת לו הרבה, כי הוא לא ויתר עליי, אבל גם השופטת שנכחה במשפט שלי כנראה זיהתה שם פוטנציאל, היא אמרה לי משפט שאני לא אשכח אותו בחיים.
ד: היא אמרה לי 'אני לא חושבת שמסילה תתאים לך.
ד: מבחינת כל הדברים וכל הדוחות את צריכה מסילה, אבל מבחינה רגשית היא לא תתאים לך, את תפלי'.
ד: ומה שהיא אמרה, 'את תצאי לחופשה, אם בחופשה הכול יהיה טוב את הולכת להוסטל או פנימייה פתוחה.
ד: טעות אחת בחופשה את תעשי, בריחה, משהו, מצב סיכון כזה או אחר, צו ישיר וי.
ד: איי.
ד: פי למסילה'.
ד: שמה קיבלתי את הכאפה שלי.
רונית לב-ארי: מי זו השופטת?
ד: אורנה בן - - -
מור ליפין: שתבינו, זו הייתה פעם ראשונה שהיית בבית המשפט.
מור ליפין: גם צריך להגיד.
מור ליפין: עד אז היו דיונים בלעדייך.
מור ליפין: יכול להיות שאם היו מקדימים את הדיונים, יכול להיות, אי אפשר לדעת - - -
ד: זה היה משנה משהו.
ד: אבל זה הרגע שבו הבנתי שאני לא רוצה לחיות את החיים שלי במסגרות סגורות ולא רוצה להמשיך עם מצבי הסיכון ובא לי להיות ילדה נורמטיבית קצת, לא כמו שגרים בבית, אבל לתפקד ולעבוד ולשנות את החיים שלי, להשיג הכול בעצמי, וגם אחרי שקיבלתי את הצ'אנס מרונית הבנתי שאני צריכה לקחת אותו בידיים ולעבוד איתו.
רונית לב-ארי: את יכולה להגיד מילה על הקשר עם ההורים?
רונית לב-ארי: בגדול?
ד: הקשר שלי עם ההורים מגיל 13 הוא קשר בעייתי.
ד: עכשיו בתקופה האחרונה אנחנו כן בקשר, למרות שהקשר הוא תמיד היה ללכת על ביצים.
ד: הייתה תקופה ארוכה שלא היינו בקשר בכלל, היו כמה תקופות כאלה כשהייתי בהוסטל שלא היינו בקשר למשך חצי שנה ויותר, חזר הקשר עוד פעם - - -
מור ליפין: כי את בחרת, זה חשוב שתגידי.
ד: גם כל פעם ששאלו, כשברחתי ממסגרות, הסיבה הייתה הרבה פעמים שרצו להחזיר אותי לבית ואני לא רציתי, כי זיהיתי שהבית הוא מקום שלא יעשה לי טוב אם אני אהיה שם, לכן ברחתי המון המון פעמים.
ד: כשהגעתי להוסטל ניתקתי את הקשר מרצוני כי ידעתי שהקשר באותה תקופה לא עושה לי טוב.
ד: אחרי שלוש שנים וחצי אני יכולה לסדר את הקשר שלי עם ההורים כך שכן יהיה קשר, אבל הוא יהיה גם במרחק שהוא טוב גם בשבילי וגם בשבילם והוא לא הורס לאף אחד.
רונית לב-ארי: יש לה שתי אחיות קטנות תאומות שהיא מאוד חשובה להם, וגם ההורים היום למדו שיעור קטן והקשר חשוב.
רונית לב-ארי: ואני רוצה להגיד שאנחנו נותנות מאוד לגיטימציה וגיבוי לנערות שלא רוצות קשר עם המשפחה, אנחנו לא עובדות על הקשר כשהנערות לא רוצות ואנחנו במקביל כן בקשר עם ההורים, אבל מאוד בלתת לגיטימציה לנערה לקחת את המרחק.
רונית לב-ארי: באופן חד משמעי.
רונית לב-ארי: אין לנו פה מדיניות של בכוח לשמור על קשר.
רונית לב-ארי: היום הקשר הוא ממקום אחר, ממקום של כוח, שהיא שולטת עליו, היא עושה מה שמתאים לה וההורים למדו לקבל את זה.
רונית לב-ארי: הייתה נערה אחת, שהיא עכשיו בצבא, אחת הגאוות שלנו גם, שכל פעם הייתה אומרת 'למה זו ולמה זו ולמה זו', והיא הייתה בין המיוחדות.
רונית לב-ארי: אמרתי לה יום אחד, 'את יודעת מה?
רונית לב-ארי: נביא לכולם נעל 36', וזהו.
רונית לב-ארי: אז אחרי יומיים היא רצתה להגיד 'למה זו?' ואז אמרה 'אה, נעליים, נעליים'.
רונית לב-ארי: נעבור לאיריס, מנהלת העמותה.
איריס טברסקו: קשה אחרי ד' ו-א'.
איריס טברסקו: כן, אבל צריך אוויר.
רונית לב-ארי: זו עבודה של ד', אני חייבת להשוויץ.
רונית לב-ארי: היא נורא מוכשרת.
קריאה: היא לא ציינה שגם קיבלה, לדעתי לפני שבועיים, תעודה של 12 שנות לימוד מהיל"ה ובדרך להשלים.
רונית לב-ארי: תשלים בגרויות.
רונית לב-ארי: היא גם תלמד לימודים אקדמיים.
איריס טברסקו: הכפר הזה בעצם זה איזה שהיא הגשמה של חלום של הרבה אנשים, גם של תורמת, גב' סוזן אשנר, שהייתה בעצמה נערה בסיכון, בת למשפחה של 8 ילדים שכולם במצב מאוד קשה והיא מצאה את דרכה והגיעה לסיטואציה, יחד עם בעלה, הכירה את בעלה בגיל 18, ביחד הם צמחו והגיעו למצב שהם תרמו לכאן 8 מיליון דולר.
איריס טברסקו: הם בעצם הסתובבו בארץ, עשו טיול בארץ בכל מיני מוסדות, ראו הרבה מאוד בנים מחוץ לבית וסוזן שאלה 'מה עם הבנות?', אמרו לה 'בנות, זה בסדר, אין בעיה עם בנות וגם אין כסף'.
איריס טברסקו: אז סוזן אמרה, 'יש בעיה ויש כסף'.
איריס טברסקו: זה בעצם היה חלום שלה, שהתחבר לחלום של אנשי משרד הרווחה שחשבו שצריך פתרון לנערות.
איריס טברסקו: והחלום שלנו.
איריס טברסקו: בעצם התחלנו את הדיון, התרומה התקבלה לפני עשר שנים, רונית ואני הצטרפנו בערך לפני שמונה ואז הבנו שזה ייקח קצת זמן להקים פנימייה וכפר לנערות בסיכון אז החלטנו לפתוח את ההוסטל בראשון לציון, כסוג של בית לדוגמה.
קריאה: סקיצה.
קריאה: זה כמו טיוטה.
איריס טברסקו: זה יותר מסקיצה, זה בית לדוגמה ממש.
רונית לב-ארי: הן קוראות לעצמה טיוטה.
איריס טברסקו: פתחנו את הבית שם לפני שבע שנים בדיוק ובשבע השנים האלה למדנו די הרבה.
איריס טברסקו: במהלך שבע השנים האלה, אני בדיוק ספרתי אתמול את הסטטיסטיקה ויש לנו כבר 58 בוגרות, לכל המעוניינים.
איריס טברסקו: זאת אומרת 58 נערות עברו בבית רות, מתוכן 19 היו מתחת לשלושה חודשים.
איריס טברסקו: שלושה חודשים זה איזה שהוא פרק זמן של בדיקה, לראות אם זה מתאים או לא.
איריס טברסקו: ומתוך ה-39 נערות שנשארו, יש לי את הסטטיסטיקה, 35 נערות הן סיפורי הצלחה.
איריס טברסקו: סיפור הצלחה זה אומר כל סוג של השתלבות בקהילה בחזרה, זה יכול להיות צבא, יש לנו 7 נערות, יותר, אני סופרת מי שתוך שנה מהעזיבה אצלנו, 7 נערות שתוך שנה הלכו לצבא ועוד נערות שהלכו לשירות לאומי, יש לנו 4 אמהות שמטפלות בילדים שלהן כראוי.
איריס טברסקו: כן.
איריס טברסקו: יש קשר מאוד טוב עם הבוגרות.
איריס טברסקו: אחת הנערות, אני כל הזמן מספרת את הסיפור שלה, היא הייתה אחת הנערות הראשונות שלנו, כשהיא הגיעה - - -
קריאה: הנה, רונית בברית של הבן שלה.
קריאה: זו תמונת הפרופיל של הוואטסאפ של ה - - -
איריס טברסקו: בוועדת הקבלה שלה רוז אמרה שהחלום שלה זה לגדל את הילדים שלה בעצמה.
איריס טברסקו: אני הייתי אז בהתחלה וישבתי מאחורי העובדת הסוציאלית שלה, שהייתה גדולה מאוד, ובכיתי.
איריס טברסקו: רונית ישבה מהצד השני וצחקה עליי.
איריס טברסקו: אז אני עדיין בוכה מדי פעם.
קורין שבט: א' אמרה שקודם היא בכתה, עכשיו הצוות בוכה.
איריס טברסקו: אבל באמת משמחה.
איריס טברסקו: אז פתחנו את הכפר בינואר, כרגע יש לנו פה 24 נערות.
איריס טברסקו: היינו במין שנת הרצה של לבנות צוות.
איריס טברסקו: זו עבודה שהיא לא פשוטה, זה דורש הרבה יכולות, הרבה הכלה, הרבה ידע.
איריס טברסקו: הצוות מתגבש, הקבוצה של הנערות מתגבשת, אם יהיה לנו זמן גם נספר על זה יותר.
איריס טברסקו: אבל מה שאנחנו רואים, אנחנו רואים את הכפר הזה, שלושה בתים שבכל אחד מהם יש מקום ל-15 נערות.
איריס טברסקו: כרגע פתחנו שני בתים.
איריס טברסקו: כל ההקמה והתפעול עד היום הם לחלוטין מכספי תרומות, 100% כספי תרומות.
איריס טברסקו: בראשון לציון משרד הרווחה משתתף, כרגע, ממש בימים אלה, אמור לצאת מכרז, אחר כך מיכל אולי תעדכן אותך קצת בעניין הזה.
איריס טברסקו: היה שנה וחודשיים לחלוטין בכספי תרומות, כולל הבנייה.
איריס טברסקו: גם לא בפיקוח.
איריס טברסקו: כל הנערות כאן נמצאות פה בצו בית משפט.
מיכל אוגולניק: סליחה, אני אתאר לך את התהליך.
מיכל אוגולניק: אמור היה לצאת מכרז של משרד הרווחה.
מיכל אוגולניק: בעברי אני עבדתי באוצר, הייתי ראש לשכה, אני מכירה את התהליכים של הממשלה.
מיכל אוגולניק: היה אמור לצאת מכרז ואז היו בחירות.