GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אתי גונן: היא הלכה ודפקה על הדלתות במאה שערים, הלכה ודפקה על הדלתות ב - - - כן, זה מה שעשית, היא הלכה לרבנים עם מכנסיים, הדתייה הזאת היא הרי דתייה, ודפקה ודפקה על הדלתות של הרבנים ואמרה להם 'יאללה, בואו תראו, יש פה בית לנערות', ותוך כלום זמן הבית התמלא.
מרים גולדשמידט: לא, אני חושבת שחלק מהשינוי שנעשה זה הנושא של בית הספר.
אתי גונן: כן, אבל בואי נגיד ככה, אם לא היה נפתח מחול היינו ממשיכים באותה תפיסה, שהשילוב הוא של ילדות שמהיום הראשון שהן מגיעות לבית הן יכולות להשתלב בבית הספר האזורי.
מירי כירבי: אני גם חושבת שיש דבר, יש הרי הוסטל לבנות בירושלים לחרדיות, שקוראים לו ניגונים.
מירי כירבי: אני חושבת שחלק מהעניין זה שהרשויות גם חיפשו מסגרות מחוץ לירושלים.
מירי כירבי: אני חושבת שזו הייתה גם הזדמנות אחרת וגם השירותים והרווחה פתאום ביקשו לצאת למסגרות של חסות הנוער.
מירי כירבי: זה היה מאוד סטיגמטי לאורך שנים מבחינת להוציא נערות למקום כזה, נערות כאלה של קצה, במלכישוע, בכלל עם התווית של מלכישוע, ופתאום נוצר איזה שהוא דיאלוג - - -
מירי כירבי: לא, ממש לא.
מירי כירבי: זה הבית בטירה וגם בית סנונית, של נערות חילוניות, גם בנוי תחת התווית הזאת של מלכישוע והיום הגורמים בקהילה, בגלל עבודה משותפת, ברווחה פתאום מזהים את המקומות האלה שהם יכולים להוות מענה אחר שאין להם במקומות אחרים.
מרים גולדשמידט: אני רוצה להתייחס למשהו.
מרים גולדשמידט: אני רוצה לתת לאיילת לדבר, אני חושבת שאיילת תדבר על הנושא של הטיפול ושל כל התהליך הטיפולי, אבל אני רוצה להתייחס לשאלה שאת שאלת.
מרים גולדשמידט: את שאלת אם יש לכם נשואות ובנות שסיימו, ובאיזה שהוא אופן, אולי אתן תופסות אותי ביום שהוא לא פשוט לי, אני חושבת שאני צריכה רגע לתאר לכן מה זה אומר נערות נפגעות תקיפה מינית.
מרים גולדשמידט: אנחנו מדברים על מה הלאה, אנחנו מדברים - - - עם איזה התמודדות סיזיפית אנחנו מתמודדות.
מרים גולדשמידט: לפעמים אני אומרת, סליחה שאני קצת מרוגשת, אני ביום לא פשוט מבחינה זאת שכרגע יש לנו נערה במצב לא טוב בבית חולים, שפשוט רוצה למות.
מרים גולדשמידט: היא רוצה למות כי היא נפגעה והיא לא יכולה להכיל את הפגיעה.
מרים גולדשמידט: היא פה כבר מעל שנה ואני רוצה לדבר על הסיזיפיות.
מרים גולדשמידט: היום יש לנו התמודדות לא פשוטה עם הנערות הבוגרות, עם אותן נערות שלכאורה עשינו את כל התהליכים הטיפוליים, נתנו להן את כל העוגנים האפשריים, נתנו להן את הכול ובאיזה שהוא אופן הפגיעה היא כל כך קשה, לפעמים יותר קל לראות, כי אתה רואה מישהו שהוא מפגר, אתה רואה מישהו שהוא נכה, אז זה מתויג, אז אתה רואה אותו, אבל כל אותן בנות שהן לכאורה נורמליות, שלכאורה הכול סביר, אלה אותן בנות שכבר היום משולבות בבית ספר, זאת לומדת בשקד, שנייה לומדת בנווה איתן, שהכול רגיל, הכול נורמלי, הן משקיעות אנרגיה בלהיות נורמליות ובפנים הן כל כך פגועות, הפגיעה כל כך - - - אתם יודעים, אני גם מדברת על הילדה הזאת שעכשיו היא בבית חולים, שאגב הפגיעה נחשפה פה, שהסטה של וילון מציפה בהן משהו, נותנת להן איזה שהוא - - - והן מתמוטטות.
מרים גולדשמידט: הילדה שנמצאת עכשיו בבית חולים, היא לא רוצה לחיות, היא רוצה להיפרד מאיתנו.
מרים גולדשמידט: וואו, סליחה שאני נרגשת כל כך, אבל זה כל כך סיזיפי.
מרים גולדשמידט: בת 15 וחצי.
מרים גולדשמידט: זה כל כך סיזיפי העניין הזה.
מרים גולדשמידט: נערה שסידרנו לה את כל העוגנים האפשריים, שהייתה מיועדת, אני מדברת על נערה אחרת, ממש השבוע האחרון זה שבוע של התמודדות דווקא עם אותן נערות שעשו דרך, שעשו תהליך, שהגיעו למקומות טובים, שסידרנו להם את העוגנים של המשפחה המארחת, לנערה שאין לה לאן לחזור, כי אבא שלה יושב בכלא והמשפחה שלה מאשימה אותה שבגללה אבא שלה יושב בכלא.
מרים גולדשמידט: סידרנו את כל העוגנים האפשריים, הם הגיעו למקום טוב והן מחרבות אותו והן הורסות אותו.
מרים גולדשמידט: וזה כל פעם לקום מחדש, וזה כל פעם להתמודד חדש.
מרים גולדשמידט: אני כל הזמן מכריחה את עצמי להיות בכאן ועכשיו.
מרים גולדשמידט: אתן מבינות?
מרים גולדשמידט: אני רוצה להגיד לכן משהו, ואם אני לא מדברת מסודר, אז תסלחו לי, רציתי להכין דברים מסודרים וזה יוצא לי ככה.
מרים גולדשמידט: אז סליחה, איילת, אחר כך את תדברי במקומי מסודר.
מרים גולדשמידט: אבל אתן מבינות, עברה פה נערה, המתוקה הזאת שעברה פה, שהיא נראית לכן מהממת ומדהימה.
מרים גולדשמידט: מהממת ומדהימה, ואני אומרת, 'מרים, מתי יהיה השבר?' אני לא - - - אתם מבינים שאני לא יכולה ל - - -
מרים גולדשמידט: ככל שהפגיעה קשה יותר, אורלי, השריטה עמוקה יותר.
מרים גולדשמידט: היכולת - - -
צילה אוחנה: - - - להתקשר עם אנשים ולהיות - - -
מרים גולדשמידט: היכולת להיחלץ מזה היא כל כך קשה.
איילת יציב: אני הייתי רוצה לקחת את זה לפס של הצרכים.
איילת יציב: אני מכימה, דיברנו פה על הציבור החרדי והמסגרת היא מסגרת מקבילה לנערות מהציבור החילוני והפגיעות הן פגיעות מאוד דומות, אולי פחות אירועים של גילוי עריות אבל בהחלט נפגעות תקיפה מינית ואני חושבת שהיום, במסגרות שלנו, הצורך שלנו הגדול, של הצוותים הטיפוליים, זה בהכשרה של צוותים טיפוליים שמתמחים בעבודה הזאת.
איילת יציב: זאת אומרת אם בתחילת הדרך הבנו שאנחנו צריכות לתת הרבה מאוד גב, זה לא סותר, כוחות וכלים להתמודדות ועטיפה והבנה של המקומות, מאיפה הן פועלות, איזה דפוסים וכו', היום אנחנו מבינות שאנחנו צריכות להתחיל את הטיפול, להבין את הטיפול בראייה שלהן של נפגעות תקיפה מינית.
איילת יציב: שזה משנה לחלוטין את ההבניה הטיפולית שלנו, את ההכשרה שנזקקת לצוותים, את היכולת של המדריכות שישנות איתן ונמצאות איתן 24 שעות ביממה להחזיק.
איילת יציב: יש לנו מדריכות שנמצאות בבתים 24 שעות ביממה.
איילת יציב: מבחינת ההכשרה?
איילת יציב: עובדות סוציאליות, יש בכל בית עובדת סוציאלית, צילה, מטפלים שונים באמנויות, בטיפול ברכיבה, בתנועה וכו', אלה הטיפולים המשלימים וצוות חינוכי.
איילת יציב: יש בנות שירות לאומי.
איילת יציב: ליווי של המסגרות.
איילת יציב: סוגיה מורכבת.
איילת יציב: הסוגיה מורכבת.
מירי כירבי: אנחנו מדברים היום על 90%, בכל המסגרות שנערות שפגועות.
מירי כירבי: את יודעת מה?
מירי כירבי: כל נערה שמגיעה - - - את פתאום מגיעה למקומות שאת לא - - -
מרים גולדשמידט: אותה נערה שהיום נמצאת בבית חולים זו נערה הכי רגילה, הכי רגילה בעולם, נראית, והיא הגיעה אלינו על רקע זה שההורים שלה גרושים וקשה לה עם הגירושים של ההורים שלה.
מרים גולדשמידט: יצאו לטיול בקיץ, הצוות יצא לטיול, בדיעבד התברר, היא הייתה באיזה שהוא חדר שהיה שם משהו בווילון, לכן אמרתי וילון, והיא נכנסה לטרנס של צרחות והתקף.
מרים גולדשמידט: שוב, היו שם מדריכות והיה צריך לקחת את כל הבנות מהחדר, הן היו באכסניה בתל חי והיה ברור שהיא חווה עומס.
מרים גולדשמידט: היא צרחה וצרחה והיא לא מוכנה להודות שהיא - - - וזה ברור שהיא נפגעה, זה ברור, הדברים נחשפים, והכול כרגיל, היא לומדת בבית ספר, יש לה מיליון ואחת תכניות, אבל כובד הפגיעה, היא לא יכולה להכיל אותו.
מרים גולדשמידט: היא לא מסוגלת להכיל אותו, היא גם לא מסוגלת, כרגע היא נמצאת במקום שהיא גם לא מוכנה להודות שזה קרה, אבל לילות שלמים ישבנו לידה, כי היו לה סיוטים, היא הייתה צורחת פה בלילות, מדריכה ישבה לידה פה בלילות, כי היו לה סיוטים.
מרים גולדשמידט: היא ככה שוכבת במיטה ופתאום רואים אותה עם תנועות ומעיפה, ואנחנו צריכות להחזיק אותה.
צילה אוחנה: זה מתקשר למה שאיילת אומרת, כל הצוות חווה את הטראומה.
מרים גולדשמידט: ואז צריך להחזיק ואני צריכה - - - ובלילה לפני יומיים אני צריכה - - - המדריכה שישנה פה בלילה - - -
איילת יציב: אורלי, זה גם מאוד מתחבר למה שהתחלנו קודם לדבר, על למה צריך טווח ארוך.
איילת יציב: הרבה מאוד פעמים במסגרות שלנו, לשמחתנו הגדולה, הנערות מחזיקות מספר שנים, אנחנו יחסית חריגות בתוך המסגרות של חסות הנוער, שמשך השהות היא שלוש, ארבע ואפילו יש לנו בנות של חמש שנים.
מירי כירבי: הם התחילו כאן מגמה שהיא באמת מהפכנית, של טיפול לאורך שנים.
איילת יציב: כי אנחנו מגלות שעוד משהו נפתח ועוד משהו מתחזק ועוד משהו עולה, וברור לנו שבגיל 18 אי אפשר להפסיק טיפול.
איילת יציב: מעבר לעניין של קורת גג, שזה גם מאפיין עכשיו את הבתים הלא דתיים, גם היום וגם בזמני יש נערות שאין להן לאן לנסוע, אין להן הורים, גם אם יש אז הם מתנכרים וכו', אבל גם אם נפתור את הסוגיה של קורת גג הן צריכות המשך טיפול.
איילת יציב: הרבה מאוד דברים שהן כנערות לא מסוגלות בכלל להסתכל ולגעת, זה פתאום מתעורר.
איילת יציב: מישהי התקשרה, היא כבר סטודנטית, בת 26, שלכאורה משוקמת והיא אומרת 'תשמעי, כשטיפלתי לא יכולתי לגעת בכל הנושא של היחסים, עכשיו יש לי זוגיות ואני מתפרקת, מה עושים עם זה?'
איילת יציב: אז, שוב, לשמחתנו יש לנו את עמותת מלכישוע, ופונים ומבקשים.
איילת יציב: אבל אנחנו צריכים, צריך לראות, כדי שהשיקום - - -
איילת יציב: להמשיך הלאה, כי הן באמת עוברות משהו והתהליך נגדע ברגע שהן יוצאות.
איילת יציב: אני רוצה עוד נקודה אחת, אולי קצת חוזרת אחורה, אבל אנחנו מדברות על הטיפול קדימה, אני מתחברת למה שאתי אמרה בהתחלה, לגבי הזיהוי ולמה שאת אמרת בנוגע למוסדות מרובים בנערות.
איילת יציב: אני חושבת שזו סוגיה, אני לא בטוחה מה עמדתי עד הסוף, למרות שאני גם מפנה נערות לצופיה וזו מסגרת מעולה.
איילת יציב: הייתי מאוד רוצה לבחון האם אפשר לחזק את המערכות שמטפלות בתוך הקהילה.
איילת יציב: לפעמים אני מרגישה שמהר מדי מוציאים ילדות - - -
איילת יציב: אני מכירה את זה.
מירי כירבי: השאלה כמה יש.
מירי כירבי: כן.
מירי כירבי: אני לא יודעת להגיד לך, אני יודעת שיש ניסיונות בקהילה, ברשויות השונות, ליצור פתרונות מקומיים.
מירי כירבי: לא הוסטלים.
מירי כירבי: לפני שמוציאים מהבית.
מירי כירבי: ההוסטלים זה מסגרות חוץ ביתיות, אני מדברת על המסגרות טרום היציאה, עם המון ניסיונות שלא כל כך צולחים, אבל גם לא מנסים למצוא את הפתרונות.
מירי כירבי: אני לא מחפשת עכשיו אחראי לזה, אני אומרת שבחשיבה אנחנו לא פעם רואים נערות שמגיעות אלינו בגיל קצת מבוגר יותר, ואז התהליך מתחיל מאוחר ואז בגיל 19-20 את מתחילה לטפל בה, וזה חבל.
מירי כירבי: כי אם היא הייתה מגיעה אלינו, למסגרות האלה הקטנות, החוץ ביתיות, שהן מאוד אינטנסיביות, שהן מאוד מחפשות כל הזמן מענה, של פתרונות ייחודיים.
מירי כירבי: אם הן היו יוצאות מוקדם יותר הייתה להם גם יכולת למנוע את זה שנערה תגיע לצופיה.
מירי כירבי: יש כאן משהו בדיאלוג הזה של צופיה, כשאני מדברת על המסגרות האלה, בנקודות משבר צופיה נותנת מענה.
מירי כירבי: אני מדברת על כל - - -
אתי גונן: יושבות פה, מרב, שהיא מדריכה בבית של נערות בתוך מלכישוע, שיש פשוט בנות שלהיות כאן זה לא מספיק בטוח בשבילן וגם היא מלווה את דירת ההמשך שלנו.
אתי גונן: מירי, שהיא מנהלת ארגונית של בית הספר במלכישוע והיא פמיניסטית ידועה, צילה, עובדת סוציאלית פה בבית, וענת היא עובדת סוציאלית של בית הנערות שלנו במלכישוע.
אתי גונן: מה שאני קודם נגעתי והיה לי מאוד חשוב, שאיילת תדבר על, כשאני אומרת מה לא ידענו ומה אנחנו היום יודעים ומה אנחנו בעצם שואפים אליו בעשייה, אז שהיא תספר על המודל של הבית.
איילת יציב: נראה לי שזה המודל היום של כל הבתים שמטפלים בנערות ובנשים.
מירי כירבי: אצלכם.
איילת יציב: בית סלעית שזה בית לנערות ויש בית מיכל שזה בית לנשים במלכישוע - - -
אתי גונן: יש אחד בהר ואחד בנשר.
אתי גונן: בהר ובכרך.
איילת יציב: בנשר זה ההוסטל של הנשים ובית בטירה והמסגרת בבית סנונית שהיא מקבילה.
איילת יציב: המודל הטיפולי שלנו זה מודל ה-DP.
איילת יציב: אני חושבת שאחד המאפיינים שמאוד מתאימים לטיפול בנערות ובנשים, ונראה לי שבכלל גם בגברים, שקודם כל המוקד של העבודה הוא הקשר, אני חושבת שהקשר, האינטימיות, הקרבה, הצוותים שלנו מאוד נשיים, כמובן, יש לנו גם גברים שמטפלים, אבל הם לא בתוך הבתים, הנוכחות שלהם היא כזאת שנכנסים ויוצאים.
קריאה: מוזיקה.
איילת יציב: מוזיקה, מורים, רכיבה.
איילת יציב: בנוסף, המודל הוא פילוסופיה דיאלקטית, שבעצם אנחנו במקום שאין אמת אחת, אין רק דבר אחד נכון.
איילת יציב: זה מאפשר הרחבה של הדיאלוג, הרחבה של השהות, היכולת להיות בתוך קונפליקט ולא להגיע לקצה, אם את ככה אז ככה ואם את לא תעשי ככה את לא תהיי כאן.
איילת יציב: זה מאפשר לנו להרחיב את גבולות ההכלה בתוך הבתים ולאפשר לנערות עם צרכים שונים ופרופילים שונים בעצם להחזיק ולהיות בתוך הבתים.
איילת יציב: זה מאפשר לצוותים בכלל להיות במקום שהם מסוגלים להתמודד עם מה שמרים קצת תיארה.
איילת יציב: זו התמודדות שהיא יומיומית, עם התפרצויות ועם אלימות ועם סיוטים בלילה וכו', כשמצד אחד יש כללים מאוד ברורים, שלהם זקוקות הנערות, חלק מהמאפיינים של הנערות זה ה - - - שמתאפיינת בפריצת גבולות, בשינויים מאוד גדולים במצבי רוח וכו'.
איילת יציב: זה מאפשר לצוות את הגמישות הזאת, להיות עם הבנות איפה שהן נמצאות.
איילת יציב: בנוסף יש לבנות קבוצות של למידה.
איילת יציב: אנחנו ממש מלמדים אותן כלים.
איילת יציב: בכל שלב, מהרגע שהן מגיעות, כלים לוויסות רגשי, כלים שקשורים למודעות עצמית, כלים שקשורים לזהות שלהן וכו', שהן לומדות אותן בקבוצה, הן לומדות אותן בטיפול הפרטני, הן לומדות אותן על ידי כתיבת יומן ואלה ממש כלים פרקטיים.
איילת יציב: לא.
איילת יציב: זה קצת משתנה.
איילת יציב: בבית סנונית, אני חושבת שגם פה בחלק מהזמן, הן משתלבות בהתחלה כשהן נקלטות במסגרת ובכיתה בתוך הבית, כדי לצמצם פערים, כדי לרכוש ביטחון וכו'.
איילת יציב: מי שמסוגלת משולבת בבתי הספר האזוריים.
איילת יציב: במלכישוע בית הספר הוא - - - הדגש בהחלט הוא על הישגים לימודיים, על שילוב, על כמה שיותר כניסה למקומות מה שנקרא במרכאות נורמטיביים, חוגים עם כל בני הנוער.
איילת יציב: יחד עם זה, שוב, כמו ששמעתם, מה שצריך לקרות קורה, מבחינה טיפולית.
איילת יציב: נדבך נוסף מאוד חשוב בטיפול זה הקשר לתרגול של מיינדפולנס, כאילו ממש טיפוח של מודעות עצמית, בכלים של ויסות, התבוננות, קשיבות, שמצאנו שזה מאוד מאוד יעיל לבנות ולנערות ולנשים כדרך להתארגנות ובכלל קבלה של מה שהיא מציאות החיים שלהן.
איילת יציב: אני אשמח אם תשאלו משהו שמעניין אתכם, כדי שאני לא - - -
מרים גולדשמידט: אני רוצה להוסיף משהו.
מרים גולדשמידט: עם השנים אנחנו למדנו, ואני חושבת שתפיסת התדמית של ה-DBT הכניסה את זה, נתנה לנו עוגנים לזה שבעצם אנחנו מאוד מנסות להיות מדויקות לגבי כל נערה.
מרים גולדשמידט: דווקא נערות שכל כך נפגעו.
מרים גולדשמידט: ואני חושבת שבסך הכול לכל בן אדם, אני לא רוצה ליישר את הבת לפי מה שנראה לי, אלא אני רוצה להיות מדויקת ומותאמת לגבי הנערה.
מרים גולדשמידט: כלומר בתוך המסגרת הכללית בהחלט לאינדיבידואל יש מקום.
מרים גולדשמידט: בהחלט יש לי ילדה עם תכנית כזאת ויש לי ילדה עם תכנית טיפולית כזאת ואם עכשיו אני מסתכלת על בית הבוגרות, אז כן, יש לי נערה אחת שהיא התחילה פה, היא התחילה שירות לאומי כי כרגע אין לה כוחות ללמידה וחשבנו שחייבים והיא התחילה באיזה שהיא תכנית של שירות לאומי, ויש נערה אחרת שעל בגרויות כרגע.
מרים גולדשמידט: כלומר אנחנו מנסות באמת להיות מדויקות לגבי הכוחות של כל אחת ואחת.
מרים גולדשמידט: יש נערה שתעשה השנה רק בגרות במתמטיקה ובאנגלית ובשאר השבוע היא עובדת בחוות הסוסים, כי כרגע אין לה כוחות ללמידה, למרות שהנושא הלימודי הוא אישיו מאוד חשוב וחשוב לי, כן, שתהיה איזה שהיא בגרות.
מרים גולדשמידט: אני תמיד אומרת שזו הצלחה שאפשר לכמת, והבנות פה מצליחות.
מרים גולדשמידט: זו חוויה של הצלחה שאפשר לראות אותה בעיניים.
מרים גולדשמידט: לומדות.
מרים גולדשמידט: פה 10 נערות לומדות.
מרים גולדשמידט: אצל איילת רוב הנערות לומדות בבתי הספר, אצלי 10 נערות לומדות - - -
מרים גולדשמידט: כן, הן אוכלות כאן.
צילה אוחנה: בצהריים הן אוכלות בחדר האוכל והן מבשלות פה ארוחת ערב, זה גם אישיו - - -
מרים גולדשמידט: מארחות.
מרים גולדשמידט: פעם היה יותר, היום פחות.
צילה אוחנה: בעבר ניסינו, היום זה משהו מאוד קשה, כי זה מראה לא פשוטה לבנות, לראות משפחות נורמטיביות, גם יש את מצבי רוח.
מרים גולדשמידט: לחלק יש ולחלק אין.
צילה אוחנה: וגם חלקן רוצות להתאוורר מחוץ לטירה, יש לנו בבית שאן, היו לנו קיבוצים באזור.
צילה אוחנה: אל"ף הביתה.
צילה אוחנה: חלקן נשארות, חלק נוסעות הביתה, או מוצאים כל מיני פתרונות.
אתי גונן: פתרון יצירתי של מרים בחופש הגדול, כשלא היה לאן להוציא אותן, אז הן נסעו מפה ובאו לחופשה כאן והיה פה נוהל אחר.
אתי גונן: בת שבע רק נסעה לראות שהן חוזרות מטבריה, והן יכלו להביא גם חברות, הן אירחו חברות שלהן, כי לא היה להן לאן לנסוע בחופש.
אתי גונן: זה היה פטנט ועל זה מגיע לה פרס על יצירתיותה הבינלאומית, כי זה היה דבר שאני - - - זה את לא שומעת, נכון?
אתי גונן: שהם נסעו - - -
אתי גונן: אבל זה גדוּלה של מדריכות לעשות סוויץ', להיות בבית כשהבנות בחופש.
אתי גונן: כן.
אתי גונן: הן גם יכלו לנסוע לבד עד עבר טבריה- - -
אתי גונן: אבל היא נסעה אחריהן, אבל זה היה הרעיון, שבמקום שהן יתרוצצו במקום שהוא מסוכן להן, שפה הן יעשו את זה, תחת מוגנוּת.
מרים גולדשמידט: הן עדיין מאוד דואגת להגיע למקומות שמאוד מסוכנים להן.
אתי גונן: אבל מה שמאוד הייתי שמחה זה אם מרב וענת יגידו גם משהו, כי נערות שמגיעות אליהן הן אחרי הפגיעה ומגיעים ליותר שימוש בסמים ואלכוהול.
ענת צרפתי: אז באמת המקרים אצלנו, לנו יש 11 נערות בתוך בית נערות - - -
ענת צרפתי: זה במלכישוע בהר, שלפני ארבע שנים הבית עבר למתכונת נפרדת מהקהילה, זה היה קהילת נוער ביחד עם בנים, וההבנה הייתה שהבנות צריכות את הבית האישי שלהן, ובאמת זה היה מהלך דרמטי לטיפול בבנות.
ענת צרפתי: גם פה המודל כמובן הוא מודל ה-DBT, כשבעצם המאפיין המרכזי, לבד מכל הדברים האלה של הפגיעה, הוא באמת הנושא של ההתמכרות, התפקיד של ההתמכרות בתוך החיים, המצבים המסכנים שהם הגיעו בעקבות דפוסי השימוש, כשהבנות הן בנות בגילאי 14 עד 18, שכולן מכורות.
ענת צרפתי: זה המאפיין המובהק.
ענת צרפתי: זאת אומרת כל מאפייני הרקע בהחלט נוכחים ומאוד משמעותיים בתפקוד היומיומי - - -
ענת צרפתי: בגילאי 14 הן מגיעות, אבל יש היסטוריה מוקדמת.
ענת צרפתי: זה מאוד משתנה, אין מאפיין אחד מרכזי, זה יכול להיות מכל הארץ.
ענת צרפתי: יש נערה שהייתה פה והגיעה אלינו והיא נמצאת - - -
מירי כירבי: רווחה וגם שירותי המבחן.
מירי כירבי: שזה כבר נערות שעשו עבירות ואז - - -
ענת צרפתי: שבעצם באמת יש משהו בפרופיל המשפחתי, אבל זה ממש לא - - -
ענת צרפתי: זה סגור, הבנות לא יוצאות הביתה, מעצם העובדה שהוא - - - זה קהילת נוער - - -
קריאה: לא, הן בורחות.
קריאה: יש לי הפתעה בשבילך.
ענת צרפתי: אחר כך הן מספרות על כאבי הרגליים והשברים ש - - -
ענת צרפתי: יש קשר עם ההורים, בהחלט.
ענת צרפתי: כאן באמת אני חושבת שהנושא של העורף המשפחתי זה יותר מתעתע.
ענת צרפתי: כי יש משפחות שבאמת הן עורף משפחתי, אבל מרבית הבנות, בטח בקבוצה שאני מטפלת כבר כמה חודשים ומרב הרבה קודם לכן, אבל יש בנות שיש קשר ויש תמיכה, ההורים מגיעים לבקר, ההורים מחכים לביקורים שלהם, יש הורים ממשפחות שמגיעות שגם אצלן יש מאפיינים התמכרותי ים, אבל יש המון גבולות ונוקשות בעניין הזה וגם הם באיזה שהוא אופן מתיישרים עם בדיקות שתן שהם מתבקשים לעשות כשהם מגיעים.
ענת צרפתי: כן, ההורים.
ענת צרפתי: הם מגיעים לטיפול משפחתי.
ענת צרפתי: זאת אומרת החיבור והאינטגרציה המשפחתית הוא מאוד מאוד מרכזי, כשהבנות בעצם יוצאות הביתה על פי ההתקדמות שלהן ברצף של השלבים של הטיפול.
ענת צרפתי: זה יוצא שרק אחרי חצי שנה כשהן ככה התמקמו והתארגנו - - -
ענת צרפתי: שנה וחצי.
מירי כירבי: כשהן מסיימות שם יש בית חדש בבית שאן, שזו מסגרת המשכית שקוראים לה מעונית.
ענת צרפתי: חלקן כי זה יותר נכון להן במעבר - - -
מירי כירבי: זה המשך של טיפול.
מירי כירבי: מסיימת את התהליך אבל הן יורדות ממקום שהוא די סגור - - -
אתי גונן: אצל מכורים יש את המושג הזה, מקומות, מצבים ואנשים.
אתי גונן: הזיכרון שלהם מופעל בעצם על ידי, כמו שהיא אמרה, - - - שיכולה להוות מצב של טריגר להתפרצות של טראומה.
אתי גונן: לגבי מכורים הנושא הזה של ריחות, מצבים, מקומות, אנשים אלה מצבי סיכון של הבן אדם.
אתי גונן: אז נכון שאצל בני נוער אנחנו מאוד משתדלים לייצר כן את היכולת לחזור למשפחה, אם ניתן.
אתי גונן: אם כשהם מבוגרים מאוד מומלץ להם לשנות אזור, כאן זה תהליך ש - - -
מירי כירבי: אבל יש גם נדבך נוסף בתהליך של הגדילה, כשאת במקום סגור, את גם צריכה לחוות את ההתנהלות למטה, להיות בין אנשים, בקהילה.
ענת צרפתי: גם.
ענת צרפתי: אבל בגלל שההתמכרות צובעת מרכיב יותר דומיננטי - - - לא יותר, כי זה באמת הולך ביחד מאוד, אז - --
ענת צרפתי: בדיוק.
ענת צרפתי: זה הנושא המוצהר הראשוני.
ענת צרפתי: אבל בהחלט היות שהרבה פעמים זה גם פגיעה בתוך המשפחה, או פגיעות אחרות, אז זה באמת לא מאפשר את החזרה אחר כך - - -
ענת צרפתי: לא.
ענת צרפתי: בדרך כלל בסביבה חברתית.
ענת צרפתי: בכל מקום.
ענת צרפתי: החבר'ה, בעיקר איזה שהוא - - - יש נערה מדימונה ש - - -
ענת צרפתי: 11-12.
ענת צרפתי: הרבה לפני.
ענת צרפתי: מדברים על גיל 8.
ענת צרפתי: פתאום מתחדד לי המאפיין החותך, זה המעבר לחטיבת ביניים.
ענת צרפתי: כיתה ז', שם יש טוויסט נורא נורא חזק, וגם - - - שבהן אולי החשיפה - - - ומשהו בשכונת המצוקה, אבל פה זה נורא חזק, המעבר לחטיבה, הרצון לפרוץ את הגבולות, משהו שמתחבר לחבורות יותר - - -
מרב פלגי: זה גם בא מהבית לפעמים.
ענת צרפתי: כן, בהחלט, יש גם וגם.
אתי גונן: אני חושבת, בקשר לתפקיד, אל"ף, לנו זה ממש מרגש שאתן באות הנה, וברמה של מה שאני חושבת שצריך זה חקיקה, גם של סל שיקום, אם נערה נפגעת, שזה יהיה 100%.
אתי גונן: אורלי לחשה לי קודם על המיליארדים, צריך להיות ברור שכשאתן מדברות על מסגרות המשך, אז גם אם זה לא מסגרת המשך, היכולת להגדיר את הפגיעה הזאת, צריך לחשוב איך לעשות את זה, ואנחנו יכולות לסייע בזה, של לייצר משהו שכאשר יש אישה שנפגעה, נערה שנפגעה, זו נכות לכל חייה, זה סוג של נכות, צריך לקדם חקיקה - - -
אתי גונן: הן לא מגיעות לשם.
אתי גונן: אבל יש לכן כוח.
אתי גונן: אתן נשים.
אתי גונן: אתן חברות כנסת ואתן הרבה עכשיו.
אתי גונן: הסתכלתי רק על הוועדה שלכן, אתן יכולות להטיס את המדינה הזו.
אתי גונן: באמת.
אתי גונן: לא, יש לכן.
אתי גונן: אנחנו לא מצפים, אבל מספיק שאתן יושבות ומבינות שגם כמה שהמשרדים יעשו, זה בלי חקיקה למען מישהי שנפגעה פגיעה כזאת, והדבר הנוסף הוא הכשרה מקצועית לתוך המערכות האלה, שחוסלה בכל המערכות.
צילה אוחנה: עוד משהו, ענישה.
צילה אוחנה: אני אומרת שגם ענישה, אם האבא הזה שפוגע בכמה בנות מקבל שמונה שנים - - -
אתי גונן: הנושא של הכשרה מקצועית.
אתי גונן: היו שנים של הכשרה מקצועית של התמ"ת, שנכנסה לתוך חסות הנוער וגם אצלנו לקהילת הבוגרים, שמה שפה בעצם הם אומרים זה שאם הבחורה, כל בחורה שמבקשת מאיתנו מלגה, היא מקבלת מלגה של העמותה להכשרה מקצועית, כי אי אפשר אחרי זה להשתלב במעגל עבודה, ולא בניקיון ולא ב - - -
אתי גונן: אין כבר קורסים.
אתי גונן: ביטלו את הקורסים.
אתי גונן: אלה הדברים.
אתי גונן: הן חייבות להתפרנס מיד.
אתי גונן: אנחנו לא רוצים אותן מובטלות.
אתי גונן: אני לא רוצה שהבנות האלה לא תעבודנה, אבל אם יהיה לה סל שיש לה שכר דירה ושיש לה יכולת לגור איפה שהוא.
אתי גונן: אם היא במקביל עובדת, היא יכולה להתקיים.
אתי גונן: היא לא יכולה להתקיים בלי עזרה, היא לא יכולה.
אתי גונן: צריך לדעת שכאשר יש דוח סוציאלי כזה - - -
איילת יציב: הייתי מוסיפה משהו ברמה החינוכית.
איילת יציב: נראה לי שבבתי ספר תיכון וחטיבה, משהו ביכולת של המחנכים לאתר.
איילת יציב: אתה חייב להבין מה זה הכותרת הזאת 'נערה בסיכון', שהיא כותרת מחרידה בעיניי, זה הופך אותך לנערה מאוד מתויגת, מאוד - - - אני חושבת שצריך לבחון את העניין הזה ולהביא את זה למודעות.
איילת יציב: הרבה פעמים - - -
מירי כירבי: כן, עד גיל 21.
מרים גולדשמידט: שזה מה שאנחנו מנסות לעשות כרגע בלי - - - אני אומרת שזה בפועל - - - אני לרגע רוצה, אני לא יודעת אם אפשר לעשות חקיקה בזה, אני לא כל כך מבינה בזה, אבל עוד משהו שלפחות אני נתקלתי בו, הנושא של נערה שכבר נפגעה ומגיע לה מביטוח לאומי, הסיפור של הוועדות, הכוחות.
מרים גולדשמידט: אני אתן דוגמה, יותר קל לי לדבר בדוגמאות מאשר בכללי.
מרים גולדשמידט: נערה שברור שמגיע לה מהביטוח הלאומי, אבל היא אומרת 'אין לי כוחות עכשיו - - - אני צריכה טיפול כדי שיהיה לי כוח'.
מרים גולדשמידט: עכשיו לי אין מימון, אני.
מרים גולדשמידט: דרך תרומה השגנו לה אפשרות לטיפול כדי שיהיה לה כוחות ללכת להגיש תביעה.
מרים גולדשמידט: היא קיבלה בסוף את התביעה, הגישה תביעה וקיבלה בסוף את הסכום, אבל עד שהיא הגישה את התביעה, היא צריכה לעמוד - - -
קריאה: יש פגועי נפש שלא יכולים - - -
מרים גולדשמידט: את צריכה להוכיח שנפגשת.
מרים גולדשמידט: כן, והן צריכות ללכת - - -
מירי כירבי: איך את משמרת את מה שהשקעת בהן?
מרים גולדשמידט: וזה שלב שאין לנו שום מימון, שממש רק דרך תרומות אנחנו יכולים לממן את הטיפול, או להשיג מפה ולהשיג משם.
מרים גולדשמידט: זה דבר אחד.
מרים גולדשמידט: ועוד נושא של חקיקה שאני רוצה להציע.
מרים גולדשמידט: אני לא יודעת אם זו חקיקה.
מרים גולדשמידט: שוב, התהליך של הגשת תלונה הוא כל כך מורכב שהבנות זזות הצידה.
מרים גולדשמידט: זה דבר שצריך.
מרים גולדשמידט: עד גיל 14 המדינה יכולה להגיש את התביעה.
מרים גולדשמידט: ילדה שמגיעה לגיל 17, לגבי מי שפגע בה, היא חייבת לבוא ולהתערטל מחדש והן בוחרות ללכת הצידה.
מרים גולדשמידט: אז אנשים ממשיכים להסתובב ו - - -
מרים גולדשמידט: ופקידת הסעד, אני מדברת לגבי נערה מסוימת, העבירה את זה למשטרה, ובגלל שהיא בת 17, עד שהיא לא תבוא להגיש את התלונה לא יקרה שום דבר.
קריאה: אולי להתחיל מהמעונות שהם בחסות התמ"ת ולא בחסות משרד החינוך.
דלית אזולאי: נציגת שוויון הזדמנויות בעבודה היתה אמורה להגיע.
דלית אזולאי: גם משרד האוצר לא נמצאים.
יעל חסון: אני רוצה להודות לחברת הכנסת עליזה לביא את המחויבות שלך לנושא ועל זה שאת מאפשרת לנו לקיים דיונים מעמיקים מזוויות שונות של הסוגיה של פערי שכר מגדריים.
יעל חסון: חשוב לי לציין שהנייר שכתבתי עם נגה דגן-בוזגלו ממרכז אדווה, הוא חלק מפרויקט ששותפים לו ארבעה ארגונים: שתיל, מרכז אדווה, שדולת הנשים ונציבות שוויון הזדמנויות בעבודה.
יעל חסון: בעצם הרעיון בנייר הזה הוא להציג זווית אחרת לנושא של פערי שכר.
יעל חסון: זאת אומרת, להסיט רגע את המבט מרעיון של פערים בין נשים וגברים עבור אותה עבודה, עבור אותה משרה, עבור אותו תפקיד ולהסתכל בעצם על פערי שכר עבור עבודות שונות.
יעל חסון: בעצם מדובר על מגדור בשוק העבודה, איפה מועסקות הנשים, איפה מועסקים הגברים ואיך זה מתבטא בשכר?
יעל חסון: זה מאפשר לנו לראות גם את הפערים בין העיסוקים הנשיים והגבריים אבל גם בתוך העיסוקים האלה איזה סוגים של פערים מגדריים אנחנו יכולות לראות.
יעל חסון: המטרה של הנייר הזה היא להצביע על הקשר בין פערי שכר וסגרגציה מגדרית בתעסוקה, בידול עיסוקי.
יעל חסון: הנתונים הם נתוני מפקד האוכלוסין משנת 2008.
יעל חסון: נכון שזה משנת 2008 אבל זה המדגם הגדול ביותר בעצם ונתוני השכר והתעסוקה המפורטים ביותר שיש לנו.
יעל חסון: זה מדגם שבעצם כולל 20% מהאוכלוסייה, הרבה יותר גדול מיתר הסקרים שהלמ"ס עושה.
יעל חסון: לכן השתמשנו בנתונים האלה.
יעל חסון: למרות שהנתונים הם נתוני 2008 הם התפרסמו שנה שעברה.
יעל חסון: בחנו בעצם נשים וגברים בגילאי 25 עד 59, שזה גילאי כוח העבודה העיקריים, במשרות מלאות.
יעל חסון: בכוונה לא הכנסנו לכאן משרות חלקיות כדי לנטרל את הדבר הזה שכל הזמן חוזרים ואומרים לנו: נשים עובדות במשרות חלקיות אז זאת איזו הצדקה לפערי שכר שקיימים.
יעל חסון: לא, אנחנו בדקנו רק משרות מלאות.
יעל חסון: מה בעצם בדקנו?
יעל חסון: בדקנו שכר ממוצע וחציוני של נשים וגברים בעשרת העיסוקים הנפוצים ביותר בקרב נשים.
יעל חסון: רצינו לראות איפה נשים עובדות ואיפה גברים עובדים.
יעל חסון: מה הם עשרת העיסוקים הכי נפוצים בקרב נשים ויש סבירות הכי גבוהה שנשים יעבדו בהן?
יעל חסון: מה הם העיסוקים הכי נפוצים בקרב גברים.
יעל חסון: בתוך זה בדקנו שכר ממוצע וחציוני.
יעל חסון: שכר ממוצע זה הנתון שאנחנו רגילים לשמוע עליו כל הזמן, זה הנתון שמשתמשים בו הכי הרבה.
יעל חסון: השכר החציוני הוא השכר שהוא יותר נאמן למציאות.
יעל חסון: בעצם הוא השכר שמבטא הכי טוב את המצב האמיתי.
יעל חסון: הלכנו הלאה ובדקנו פערי שכר בעיסוקים מעורבים, כלומר, עיסוקים שיש בהם פחות או יותר אותו שיעור של נשים וגברים.
יעל חסון: אחר-כך הלכנו לעשות איזה מבט מעמיק.