GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אפרים סיגלר: לשכנע את הנשים ש 80-70% מהן יעשו את הבדיקה, זה יציל חיים.
אפרים סיגלר: אבל משטח הפאפ לבד לא יצליח למנוע את סרטן צוואר הרחם.
אפרים סיגלר: בגלל זה הומצאו החיסונים.
אפרים סיגלר: מחקרים על מעל 40 אלף נשים, מניעה של נגעים טרום סרטניים – מה שהיום אנחנו עושים ניתוח, ימנע את התפתחות הסרטן.
אפרים סיגלר: כל ארגוני הבריאות קבעו שזה מונע סרטן, לא רק של צוואר הרחם – סרטן של פי הטבעת, סרטן של הנרתיק, סרטן של איבר המין הגברי, שפתי הנרתיק, סרטן פה ולוע – כל סוגי הסרטנים האלה נגרמים על ידי וירוס הפפילומה.
אפרים סיגלר: ברגע שנחסן אנחנו נמנע בערך 2% ממקרי הסרטן בעולם המערבי, 5% בעולם המתפתח.
אפרים סיגלר: הבטיחות שלהם – כל הארגונים קבעו שהם בטוחים, 175 מיליון מנות.
אפרים סיגלר: הנה, ביקשתי מארגון הבריאות העולמי לכבודך, ד"ר פלשר – הוא התכנס בדצמבר 2013 וקבע חד משמעית, אחרי שהם בדקו 175 מיליון מנות בכל העולם על הבטיחות של החיסון.
אפרים סיגלר: אז החיסון הוא בטוח.
אפרים סיגלר: מה קרה כשנתנו אותו?
אפרים סיגלר: באוסטרליה, ב-2007 התחילו לתת את החיסון.
אפרים סיגלר: תוך חמש שנים יש ירידה של 92% ביבלות, שזו המחלה הראשונה שמתפתחת אחרי חיסון.
אפרים סיגלר: ירידה של 88, כמעט 90% בנערים צעירים שמקיימים יחסים עם נערות צעירות – המחלה כמעט נעלמה.
אפרים סיגלר: נגעים טרום סרטניים – ב-50% זה נעלם.
אפרים סיגלר: לכן, המתנגדים לביצוע סקר – אנחנו נעזוב את זה.
אפרים סיגלר: אנחנו נפגשים עם מנכ"ל משרד הבריאות החודש כדי לתכנן את המניעה של סרטן צוואר הרחם בעתיד, אבל עד אז 80 נשים ימשיכו למות עד שנגמור את ההמלצות.
אפרים סיגלר: לכן, המטרה שלנו היום זה לקרוא לנשים לקחת אחריות על בריאותן, להתחסן בגיל צעיר, להמשיך לעשות פאפ סמיר גם מי שהתחסנה.
אפרים סיגלר: בעיקר – קריאה לנשים בפריפריה, שכבות סוציו-אקונומיות נמוכות, וזה כל אישה, כל אישה שקיימה יחסי מין – היא בסיכון.
אפרים סיגלר: ננפץ את הסטיגמה שהיתה פעם, בעבר.
אפרים סיגלר: יש עוד שקופית אחרונה – לבקש ממשרד הבריאות את ה – catch up, לדון באפשרות לחסן נערות דתיות בגיל 18, כיוון שבמגזר הדתי יש בעיה לחסן - -
קריאה: והחרדי.
אפרים סיגלר: כן, ולבחון את העתיד של מניעת סרטן צוואר הרחם בישראל.
אפרים סיגלר: אני מודה לכם על ההקשבה.
אלחנן לואיס: אני ממכון פוע"ה בירושלים.
אלחנן לואיס: כיוון שבמגזר הדתי החיסון של סרטן צוואר הרחם מקושר, כמו בפתקאות שמופיעים לפניכם על קיום יחסי מין עם קונדום שמקטין את הסיכון, חיסון נערות בגיל צעיר לפני או אחרי תחילת קיום יחסי מין יפחית חיסון הידבקות בנגיפים – הבעיה החינוכית שבמוסדות הדתיים והחרדים לא מאפשרים או מונעים גם מראשי המוסדות ובעיקר מההורים, לאפשר לבנות להתחסן.
אלחנן לואיס: מבחינתם זה דבר שאי אפשר להכניס, זה מקלקל, זה מזיק, ולא מוכנים לטפל בזה.
אלחנן לואיס: מה שכן אנחנו מנסים להעביר, כיוון שאנחנו רואים חשיבות עצומה בחיסון הזה, זה לנסות להכניס את זה בסוף לימודי התיכון, כהכנה לחיי הנישואין, ואז זה יעבור עם בעיות חינוכיות הרבה יותר מינוריות ובעזרת השם גם יתקבל על ידי המוסדות וההורים.
ליאור שגב: אני גם ממכון פוע"ה, ואני רוצה לענות.
ליאור שגב: אתמול הופיעה ב "אנרג'י" שמכון פוע"ה היה בעד החיסון, ולא עברו שעתיים וכבר הופיעה ידיעה באתר אחר שזו טעות כל מה שמכון פוע"ה עושה, כיוון שהוא פוגע בכל החינוך הדתי.
ליאור שגב: היום המצב הוא שפונים אלינו ראשי מוסדות, פונים אלינו הורים, וכיום בציבור הדתי אומרים – למה לנו לעשות את זה?
ליאור שגב: אנחנו נגד, מבחינה עקרונית - - האם אומרת – אני לא רוצה שהבת שלי תקיים יחסי מין מעל כיתה ח', זה בתפיסה הדתית, והיא לא מוכנה להכניס את זה הביתה.
ליאור שגב: הרי צריך הסכמה של ההורים.
שלמה וינקר: יש בתי ספר שלא מכניסים כהחלטה.
שלמה וינקר: נכון?
ליאור שגב: אני יודע שפנו אלינו בתי ספר.
ליאור שגב: אנחנו הבאנו את דף העמדה שנמצא כאן שהוא כן לחסן, אבל אנחנו גם מציעים שתהיה אפשרות בכיתה יב', כחלק מהכנה לחיי נישואין, אבל אנחנו מקבלים את הפידבקים, קיבלנו ממנהלי מוסדות שגם אומרים – ההורים אומרים שהם לא מוכנים להכניס את זה, כי זה הפוך מהתפיסה הדתית שלהם.
ליאור שגב: יש גם רבנים בתוך הציבור הדתי לאומי שרואים בזה בעיה חינוכית.
אמיליה אניס: בתי הספר מקבלים.
אמיליה אניס: ההורים לא מקבלים.
קריאה: הבעיה זה ההורים.
אמיליה אניס: יש לנו שירות בריאות לתלמיד.
אמיליה אניס: בתום השנה נוכל לתת לכם את הנתונים.
אמיליה אניס: פשוט, השנה החלה באיחור של חודשיים בגלל מבצע החיסון נגד פוליו, אז עוד אין לנו את כל הנתונים, זה החל באיחור.
אבישי זלוטניק: שמי אבישי, אני בן 39.
אבישי זלוטניק: לפני שנתיים וחצי אבחנו אצל אשתי סרטן צוואר הרחם בהיותה בת 36 וחצי.
אבישי זלוטניק: יש לנו שני ילדים – אחד בן 9 ואחת בת 6.
אבישי זלוטניק: קחו שנתיים-שלוש אחורה, זה הגיל שבו הם היו כשגילו את הסרטן.
אבישי זלוטניק: גילינו את זה די כדרך אגב, תוך כדי הוצאת התקן, כשרצינו להתחיל לעבוד על ילד שלישי, הגניקולוג שבדק את אשתי, שהוציא את ההתקן, זיהה שם איזשהו דימום.
אבישי זלוטניק: מייד הפנה אותנו לבדיקות ומשם הכל התגלגל.
אבישי זלוטניק: טופלנו במשך שנתיים על ידי כימותרפיה, הקרנות, ניתוחים קשים מנשוא – יש פה רופאים והם ודאי יודעים מה זה ניתוח אקזנטרציה, שזה לא ניתוח פשוט עבור אישה.
אבישי זלוטניק: שנתיים של סיוט.
אבישי זלוטניק: היו פה בעיקר נשים נכבדות, אם אני לא טועה – מנכ"לית האגודה למלחמה בסרטן, שדיברו פה על חרדות, מה קורה אם מישהי בטעות יגלו לה משהו ובסוף יתברר שזה לא נכון, וגם על זה מדובר באחוזים קטנים.
אבישי זלוטניק: אז תארי לעצמך את החרדות של אלה שמגלים להן סרטן, וזה לא החרדה שלהן.
אבישי זלוטניק: זה החרדה שלהן, ושל הילדים שלהן - - -
מירי זיו: אני איבדתי ילד מסרטן, אז אני יודעת על מה אני מדברת.
אבישי זלוטניק: אני קצת מאוכזב ממך, אבל לא ניכנס ברמה האישית.
אבישי זלוטניק: ציפיתי לתגובה קצת אחרת, ממך.
אבישי זלוטניק: הסרטן הזה הוא סרטן שברגע שהוא תוקף הוא סרטן מאד קשה, וגם לא הזכירו פה הרבה דברים שהם טרום סרטניים, שגם זה גורם לאישה נזק רב.
אבישי זלוטניק: יכול לגרום לאישה נזק אדיר, גם אם זה בסיכומו של עניין קשיים להיכנס להריון או דברים כאלה, שהווירוס עצמו גורם, וגם מן הסתם החיסון יכול לעזור למנוע את זה, מלכתחילה, שזה, כמו שאמרו, האפשרות הראשונה למנוע את המחלה הזו, ויש את בדיקת הפאפס.
אבישי זלוטניק: אני ממש מתפלא, ופונה אליכם, כל המתנגדים – מדוע אתם מתנגדים?
אבישי זלוטניק: אני הייתי סמוך ובטוח שיבוא הצוות הנפלא שיש פה ויגיד – בואו נעשה את זה, יש המלצות.
אבישי זלוטניק: יש רצון של האנשים.
אבישי זלוטניק: אנחנו מצילים פה 200 נשים או 80, שפשוט נפטרות, ואלפי אנשים של המשפחה הסובבת, שעוטפת את החולה ברגע שהיא קיבלה את הידיעה הטרגית הזו.
אבישי זלוטניק: אז מדוע ללכת נגד?
אבישי זלוטניק: את זה אני לא מצליח להבין.
אבישי זלוטניק: על מה ללכת נגד?
אבישי זלוטניק: מה עומד מאחורי זה, כסף?
אמיליה אניס: ללכת נגד מה, נגד הבדיקות?
אבישי זלוטניק: ללכת נגד לעשות את הפאפס בצורה יזומה, כמו שיש בדיקת ממוגרפיה.
אמיליה אניס: אנחנו לא נגד.
אמיליה אניס: אף אחד פה לא נגד.
אבישי זלוטניק: אני לא רוצה שתהיו נגד, אני רוצה שתהיו בעד.
אבישי זלוטניק: אני לא רוצה שתשבו על הגדר.
מירי זיו: אנחנו בעד.
מירי זיו: הוצאנו הודעה לעיתונות.
אבישי זלוטניק: אז זה מה שאני מצפה.
אבישי זלוטניק: אז עם כל זה מה שאתן אומרות פה, שאתן לא נגד, אתן בעד, היה - - כבוד היושב ראש, אז אולי הדברים היו נראים אחרת.
אמיליה אניס: רק להגיד שאנחנו בעד, אבל בצורה מושכלת.
בלה קויפמן: אני קרדיולוגית.
בלה קויפמן: אני רוצה להגיד גם בתור רופאה, וגם בתור אישה.
בלה קויפמן: אני חושבת שהעניין של מודעות הוא דבר מאד חשוב פה.
בלה קויפמן: מודעות – גם בין אנשים, מה שדיבר כאן ד"ר סיגלר, וכמובן – מודעות של רופאים.
בלה קויפמן: אני, בזמנו, גם פניתי לרופאים פרטיים ובתור חברה בקופת חולים מאוחדת, אני, בתור רופאה, לא הולכת לא לרופא משפחה, אין לי הזדמנות בכלל לשמוע.
בלה קויפמן: אני חושבת שאם אני לא הולכת, אז מה עושה אישה בכלל, חברה בכל קופת חולים, איך היא בכלל יודעת?
בלה קויפמן: איך היא מודעת לזה?
בלה קויפמן: ואין לי ספק שרוב הרופאים שמקבלים את הספר או הספרון – האם הם קוראים או לא קוראים, ואיזה חומר הם מעבירים, ומה הם מיישמים על החולים והחולות – פה צריכים עוד לבדוק, טוב טוב.
בלה קויפמן: ואני חושבת שהשאלה ששאלת ממש ממש נכונה- האם זו חובה והאם רופא המשפחה מעביר את זה.
בלה קויפמן: אני חושבת שבהחלט – פה התפקיד של רופא המשפחה, במיוחד בימינו, זה מאד מאד חשוב.
בלה קויפמן: זה שההיארעות של המחלה היתה נמוכה, לא נשכח שיש כאן, באמת, ובעשרות השנים אחורה, יש פה מגזר דתי מאד גדול, יש פה מגזר ערבי מאד משמעותי, ויכול להיות שבשנים הבאות, אם לא נפעל, אנחנו נראה את העליה של המחלה.
בלה קויפמן: אני רוצה להגיד לכם – אני כן מזדהה עם האדון, ומה שקרה, לצערי.
בלה קויפמן: אני כן התרשמתי בדיוק מאותו יחס שהאדון התרשם ממנו.
בלה קויפמן: אז זה קורה לא לעתים קרובות, אז זה קורה ככה.
בלה קויפמן: אני חושבת שפה צריכים לפעול באמת בשני מישורים: אחד, זה לבוא בצורה נכונה, ואני מאד מאד שמחה ושמחתי לשמוע מה ששמעתי מכם, שהדבר נעשה לא רק בבתי ספר חילוניים, ואנחנו חייבים לבוא עם החינוך, כמובן, עם הדבר של העניין של החיסון, ולדאוג – כל קופה צריכה לדאוג לזה, וליזום.
בלה קויפמן: נכון, זו אחריות של האישה, הצעירה והמתבגרת, אבל זו גם אחריות של הקופה.
בלה קויפמן: אנחנו צריכים, בכוחות משותפים – אין לי ספק שנצליח.
בלה קויפמן: ואי אפשר להגיד שזה או זה או זה, או כך.
בלה קויפמן: צריכים לפעול למען חיים של כל אחת ואחת, גם אם זה 10 נשים בשנה.
בלה קויפמן: יש מסביבן משפחות.
אימן קאסם סולימן: רציתי רק אם אפשר גם, בסיכום שלך, גברתי, לשים דגש על מה שקורה אצלנו, בחברה הערבית.
אימן קאסם סולימן: זה אולי קצת דומה למה שקורה בחברה החרדית, שאנחנו חברה יותר שמרנית.
אימן קאסם סולימן: לכן צריך לעשות לזה קמפיין של מודעות יותר מתוגבר, אם זה בבתי ספר, וגם בצינורות ודרכים די עדינות, בגלל השמרנות שקיימת בחברה.
אימן קאסם סולימן: ההרגשה שלי היא שהמודעות היא מאד נמוכה.
אימן קאסם סולימן: אין את המודעות הזו של כל רופאי המשפחה, כמו שאת אמרת – לשלוח את הנשים לבדיקה הזו.
אימן קאסם סולימן: זה יותר שכיח אצלנו וצריך לעשות הרבה במגזר הערבי.
אפרים סיגלר: זו המטרה של השבוע הזה, להגביר את המודעות.
אפרים סיגלר: שנשים ידעו על הבדיקה, ישמעו עליה, ידעו שהיא מצילת חיים ושיבואו לעשות אותה.
רבקה מקובר: התבקשתי אתמול להכין משהו על דמות, והיה לי קשה לחשוב על זה מהרגע להרגע, אבל לקראת ערב חשבתי על דמות שרובכם ודאי לא מכירים אותם, אבל אני חושבת שהיא עשתה מהפכה בין-לאומית, והיא באה דווקא מהמגזר שממנו אני באה, המגזר החרדי.
רבקה מקובר: רציתי לדבר על הגברת שרה שנירר.
רבקה מקובר: הגברת שרה שנירר נולדה בשנת 1883 ונפטרה ב-1935, לפני מלחמת העולם השנייה, שזו באמת תקופה מאוד מוקדמת מבחינת כל הדברים שאנחנו רוצים.
רבקה מקובר: פתחתי לראות מה אומרים עליה בוויקיפדיה, ומצאתי כך: הייתה סופרת אידיש, אורתודוכסית, מחזאית, מחנכת, מורה, פעילת חינוך דתי, מפורסמת בעיקר כמייסדת רשת "בית יעקב" לחינוך חרדי לבנות.
רבקה מקובר: ובכן, כל מה שכתוב כאן הוא נכון, אבל הגדולה שלה, מה שהטביע את חותמה עד רגע זה, היא בהקמת רשת החינוך.
רבקה מקובר: בתקופה הזאת לא היה חינוך לבנות, הבנות למדו בבית, ההשכלה לא הייתה קיימת.
רבקה מקובר: והבחורונת הזאת פתאום חשבה לגמרי מחוץ לקופסה, היא חשבה שבעצם צריך לצאת מאיזשהו קיבעון מחשבתי ולחשוב איך כן לחנך את הבנות, כמובן ברוח היהדות, אבל להוסיף להם השכלה.
רבקה מקובר: הדבר הזה לא היה קל.
רבקה מקובר: כדי לגבש את זה לא היה מספיק שהיא תחשוב על זה, כי "מי היא?" – היה צריך לשכנע את גדולי ישראל בתקופה הזאת שצריך להוציא את הבנות מהבית ולתת להן השכלה, כמובן ברוח החרדית.
רבקה מקובר: זה לא היה פשוט בכלל.
רבקה מקובר: אני מוכרחה לתת דוגמה שמספרים עליה ושמעתי אותה מכלתי.
רבקה מקובר: היא הלכה באחד הכפרים שרצו להקים בית ספר, וזרקו עליה אבנים.
רבקה מקובר: התלמידה שליוותה אותה נבהלה, אז היא אמרה לה: אל תיבהלי, אנחנו ניקח אבן וממנה נקים את בית הספר הבא שלנו.
רבקה מקובר: היא קיבלה כמובן את אישורם של גדולי התורה דאז והקימה את בית הספר הראשון בבית שלה.
רבקה מקובר: ואחר כך, לפני מלחמת העולם השנייה, היו לה 250 בתי ספר ו-35,000 תלמידות.
רבקה מקובר: היום כל הנושא של הכשרה של בתי הספר של "בית יעקב", גם ביסודיים וגם בהמשכיים – מחנכות מחנכות את הילדות, מכשירות אותן למקצוע.
רבקה מקובר: למעשה, אנחנו יכולים לומר שהרישום שלהן ניכר בכל מקום שהן נמצאות, גם בשוק העבודה.
רבקה מקובר: תודה.
רבקה מקובר: אני רוצה לומר כמה מילות הקדמה, ואת המצגת תציג הממונה על התחום, הגברת שרית יהודאי.
רבקה מקובר: קודם כול, אנחנו רואים גידול סטטיסטי של 13% בעצם הפניות.
רבקה מקובר: יש לנו גידול של 100% בתיקי הבקשות.
רבקה מקובר: יש הבדל בין פנייה לבקשה, כי לא כל פנייה מבשילה בסופו של דבר לבקשה, כי לפעמים למשל הפנייה לא לוקחת בחשבון שאין חצי שנה או אין סמכות או כל מיני דברים בסגנון הזה.
רבקה מקובר: אין ספק שבשנה שעברה, בפעם האחרונה שהיינו כאן, הבטחנו ליושב-ראש הוועדה התייעלות.
רבקה מקובר: אנחנו גדלנו בשלושה תקנים – שלוש מפקחות.
רבקה מקובר: אחת מהן, לשמחתנו, בחופשת לידה, והשנייה בדרך – וזה מראה כמה אנחנו לוקחות ברצינות את הנושא הזה.
רבקה מקובר: הייתה התייעלות משמעותית, ואתם יכולים לראות את זה בסטטיסטיקה של ההחלטות שניתנו.
רבקה מקובר: אבל אני לא אדבר על הסטטיסטיקה, אני רוצה לומר דברים אחרים.
רבקה מקובר: אני רוצה לומר שההחלטות שניתנות ניתנות הרי לאחר שקילת כל הטענות של הצדדים.
רבקה מקובר: בהחלטות שניתנות יש לנו גם ערך מוסף ואפילו הייתי אומרת חדשנות:
רבקה מקובר: אנחנו מעיזות לפעמים לתת החלטות שלא בהכרח ברור שכך זה צריך להיות.
רבקה מקובר: זו איזושהי תעוזה.
רבקה מקובר: וכשאנחנו מקבלים אחר כך גיבוי מבית הדין שהדרך שעשינו היא נכונה, זה נותן לנו כלים להתמודד עם אותו דבר הלאה.
רבקה מקובר: הדוגמה הכי רלוונטית, שהתנהלנו כך במשך שנים ורק באחרונה בית הדין נתן לנו אישור שאנחנו פועלים כדין, זה כאשר עסק נמכר כעסק חי ומי שמבקש היתר זה מי שעוזב את העסק.
רבקה מקובר: לכאורה אין לו יותר קשר לעסק, הוא היה המעסיק הישיר, והחדש לא קיים עדיין.
רבקה מקובר: אבל אנחנו לא הסכמנו לזה, אמרנו לו שהעסק החי הוא חלק מהסיפור והמעביד החדש כן צריך לפנות ולבקש.
רבקה מקובר: וכשהוא לא עשה כן, כשסירב לנו, בית הדין נתן לנו גושפנקה מאוד ברורה שהדרך שלנו נכונה.
רבקה מקובר: עוד דבר אני רוצה לומר.
רבקה מקובר: אנחנו יכולים לראות גם שהרבה מאוד מהתיקים נסגרו.
רבקה מקובר: זה לא נעשה מהשמיים.
רבקה מקובר: זה נכון שחלק מהדברים נסגרים כי אין סמכות וכולי, אבל בחלק מהם המעביד מבין תוך כדי הליך שהסיכוי שלו לצאת מפה עם היתר הוא כל כך קלוש שהוא מוותר מראש ואומר "אני חוזר בי מהבקשה".
רבקה מקובר: יש מצבים שאומרים לו במפורש – כאשר, למשל, הוא אומר לנו שהוא רוצה לפטר שומרת כי היא לא יכולה לשאת נשק – שיש קשר בין הפיטורים להיריון.
רבקה מקובר: אנחנו מסבירים לו שחבל לו על הזמן, כי בסוף הוא לא יכול לקבל.
רבקה מקובר: זאת אומרת, גם הדברים שנעשים סביב הסטטיסטיקות שלא מופיעות כאן בהכרח הם מאוד חשובים לנו.
רבקה מקובר: ורק להזכיר עוד דבר אחד, ואני חוזרת עליו כל שנה:
רבקה מקובר: החוק אומר שאם יש קשר בין הפיטורים להיריון, יש לסרב; אבל אין לנו התייחסות בחוק מה קורה כשאין קשר.
רבקה מקובר: ובכן, אין קשר גם במקרים שאנחנו נותנים, ברובם, ואני מקווה בפעם הבאה לתת סטטיסטיקה ברורה.
רבקה מקובר: וכשאני אומרת שאין קשר הכוונה היא שלא נטען לקשר, גם לא על ידי העובד.
רבקה מקובר: בסופו של דבר יוצא סירוב כי יש לנו עניין כן להגן על מקום העבודה.
רבקה מקובר: כאשר יוצא היתר זה אך ורק במצבים אמתיים של לית ברירה.
רבקה מקובר: אני אומרת שכאשר אנחנו נותנים היתרים זה מקרים של לית ברירה.
רבקה מקובר: אני אסביר מה זה לית ברירה: לית ברירה זה כשהעסק נסגר, לית ברירה זה מצב שבו אין היתכנות לאכיפת חוזה העבודה בהיבט של חוסר אמון, של משבר אמון קשה, או מצב של נסיבות מיוחדות - - -
רבקה מקובר: לא, הוא לא יכול לשכנע אותי בכלכלי, רק אישור רואה חשבון או דברים מהסוג הזה.
רבקה מקובר: וגם אנחנו בודקים האם אחרים - - -
רבקה מקובר: היכולת שלי היא לדון לגופו של זמן.
רבקה מקובר: זאת אומרת, אני משתכנעת מעבר לכל ספק – כי גם במצבים כלכליים לא כולם מקבלים היתר – לגופו של זמן.
רבקה מקובר: אני רוצה לומר שאגף האכיפה יציג כאן את החלק שלו.
רבקה מקובר: אנחנו מינהל ההסדרה והאכיפה, ואני מדברת בשם ההסדרה, והאכיפה הפלילית והמינהלית תציג את דבריה בנפרד.
שרית יהודאי: בוקר טוב.
שרית יהודאי: אני אציג את הנתונים, אבל לפני זה אני ארחיב את מה שאמרה רבקה: הרבה פניות לא נפתחות לתיקים כי אנחנו כבר מזהים שזה קשור להיריון ואז אנחנו שולחים למעסיק שזה קשור להיריון ואין בסמכותנו לדון בפנייה.
מאירה בסוק: וזה גם נמצא בסטטיסטיקה?
שרית יהודאי: לא, זה לא חלק ממספר ההחלטות.
מאירה בסוק: למה אתם לא כותבים גם את זה?
שרית יהודאי: אנחנו נציג את זה בפעם הבאה.
מאירה בסוק: יש המון דברים שאנחנו כבר שנים מדברים על כך שאנחנו רוצים שזה יהיה, אבל אצלם זה כל פעם משהו חדש - - -
שרית יהודאי: לא - - -
מאירה בסוק: יש לי הרבה דברים להגיד, אבל אני מציעה שהיא תציג - - -
מאירה בסוק: למה לא עשיתם את זה תמיד?
מאירה בסוק: אתם באים ואומרים שתיקים שאתם סוגרים לפני, אתם בכלל לא כותבים אותם.
מאירה בסוק: הרי זו לא בעיה - - -
שרית יהודאי: אנחנו מציגים את פילוח ההחלטות, ויש פניות שמראש אנחנו מחזירים.
מאירה בסוק: אבל זה כתוב באיזשהו מקום?
רבקה מקובר: יש לנו כאן את הנתון, ואת תכף תראי את זה.
שרית יהודאי: בשנת 2013 נפתחו 1,065 תיקים לפיטורי נשים בהיריון, לעומת 2012, שבה נפתחו 942 תיקים – גידול של 13% במספר התיקים.
שרית יהודאי: כפי שרבקה מקובר ציינה, תוגבר כוח האדם בתחום חוק עבודת נשים בשלושה תקנים נוספים, ולכן חל גידול במספר ההחלטות ב-26%.
רבקה מקובר: רק לומר שהיום אנחנו במצב שהמפקח עצמו הוא המחליט, וגם זה גורם לקיצור משך זמן הטיפול, כי מי שגובה את הראיות ודנה מול הצדדים פנים מול פנים זו אותה מפקחת שגם מחליטה.
שרית יהודאי: להלן מספר ההחלטות שהתקבלו השנה, ללא ההחלטות של משרד החינוך: בשנת 2012 התקבלו 760 החלטות, ובשנת 2013 התקבלו 956.
שרית יהודאי: מתוך ההחלטות, בשנת 2012 ניתנו 586 היתרים לפיטורים, 22 היתרים לצמצום היקף משרה, ו-152 סירובים.
שרית יהודאי: ב-2013 ניתנו 697 היתרים לפיטורים, 67 היתרים לצמצום משרה, ו-192 סירובים.
שרית יהודאי: האחוזים נשארו אותם אחוזים מבחינת ההיתרים והסירובים, ומספר ההחלטות עלה.
שרית יהודאי: מתוך ההחלטות, 91 החלטות הן בתחום טיפולי פוריות.
שרית יהודאי: ניתנו 80 היתרים לפיטורים, לעומת 2012, שבה היו 85 החלטות ו-73 היתרים, שזה פחות או יותר אותו אחוז.
שרית יהודאי: חשוב לציין שבתקופת טיפולי פוריות ההגנה על העובדת רחבה יותר, כך שבהיעדר קשר לטיפולים, אנחנו נותנים היתרים.
שרית יהודאי: מבחינת התפלגות ההיתרים אפשר לראות שאחוז גדול מההיתרים הם מסיבה כלכלית מוכחת.
שרית יהודאי: מדובר ב-66%, באישור רואה חשבון.
שרית יהודאי: 12% זה שהמעביד והעובדת החליטו יחד, בהסכמה, שהם הגיעו למבוי סתום והחליטו לסיים את ההעסקה.
שרית יהודאי: 18% זה בשל איש שביעות רצון.
שרית יהודאי: השנה יש ירידה, המעסיקים הבינו שרק במקרים של אין ברירה אנחנו נותנים היתר של אי שביעות רצון בנושא של תפקוד.
שרית יהודאי: ולבסוף, עוד 4% בשל תום מינוי חוזה.
שרית יהודאי: אנחנו מוודאים עם העובדת שזה נעשה בהסכמה מלאה שלה, בלי שאף אחד כפה עליה.
שרית יהודאי: לרוב זה בייצוג של עורך דין מטעם העובדת.
שרית יהודאי: כי הם צריכים לקבל היתר.
שרית יהודאי: הם חייבים, זה החוק.
שרית יהודאי: אחרי חופשת לידה יש חובה - - -
שרית יהודאי: מבחינת התפלגות ההיתרים, אפשר לראות שהמצב הכלכלי נשאר זהה ב-2013 לעומת 2012 – בסביבות ה-60%.
שרית יהודאי: כך גם לגבי תום מינוי חוזה.
שרית יהודאי: בנושא התפקוד חלה ירידה, כי המעסיקים יודעים שהיד לא קלה על ההדק ואנחנו בודקים בציציות ומבקשים ראיות חותכות, ורק במקרה שאין ברירה אנחנו מתירים מקרים של אי שביעות רצון.
שרית יהודאי: ובסעיף ההסכמה אנחנו רואים עלייה – כשאין ברירה אז העובדות מסכימות לפיטורים.
רבקה מקובר: לפעמים הן יוזמות את זה.
רבקה מקובר: אני הייתי ב-2007, כשרצו ליישם את הנושא של חופשת לידה לגברים.
רבקה מקובר: אני זוכרת שבזמנו זו הייתה הוראת שעה, וכשהסתיימה הוראת השעה רצו לבטל את זה, כי זה ממש לא היה "איני" וגברים לא יצאו לחופשת לידה.
רבקה מקובר: חשבו שזה מיותר.
רבקה מקובר: אבל התעקשו להמשיך עם זה, והיום זו תופעה מאוד ידועה.
רבקה מקובר: הנושא של חופשת לידה פחות רלוונטי לנו, כי בתקופה של חופשת הלידה וכן 60 יום אחר כך חל איסור מוחלט על פיטורים, ואין על זה בכלל שאלה.
רבקה מקובר: הבעיות הן בהיריון: האם ההיריון עצמו גורם לכך שמישהו רוצה לפטר.
רבקה מקובר: לגבי חופשת הלידה, זה ידוע שגם גברים לוקחים היום חופשת לידה, זה לא מה שהיה פעם.
ציונה קניג יאיר: אני רוצה להוסיף על זה.
ציונה קניג יאיר: אני לא בטוחה שזה מאוד ידוע היום, זה רק מתחיל.
ציונה קניג יאיר: התהליך של חופשת לידה לאבות מתחיל.
ציונה קניג יאיר: אבל צריך לקחת צעד אחד אחורה, עוד לפני חופשת הלידה ולפני ההיריון: התפיסה של אישה כרחם מהלך מתחילה עוד הרבה קודם, כשאישה באה לראיון עבודה ושואלים אותה מתי היא מתכוונת ללדת את הילד הראשון שלה או מתי היא מתכוונת להיכנס להיריון.
ציונה קניג יאיר: כלומר, ההיריון זה רק הסוף של התהליך הזה.
ציונה קניג יאיר: ואם שאלת מה הוועדה יכולה לעשות - -
ציונה קניג יאיר: - - אז צריך לדבר על התפיסה של הנשים כרחם מהלך ועל חלוקת האחריות ההורית - - -
קריאה: תלוי איפה, לא צריך להיסחף.
שרית יהודאי: מבחינת פילוח ההיתרים בעילה הכלכלית, אפשר לראות ש-44% זה מסיבה של סגירת עסק.
שרית יהודאי: החברה נסגרת, אין אפשרות להמשיך להעסיק את העובדת.
שרית יהודאי: המעביד מצרף אישור של רואה חשבון שהעסק נסגר וכל העובדים פוטרו.
שרית יהודאי: במקרים של סגירת מחלקה אנחנו בודקים רשימת עובדים מועסקים ושאין לעובדת אפשרות לעבוד בתפקיד חלופי.
שרית יהודאי: 20% זה בשל מכירת פעילות, וגם פה אנחנו בודקים מה קורה עם העובדים: האם כולם עוברים עם הפעילות, מי עובר, האם יש אפשרות להמשיך להעסיק את העובדת גם באמצעות הרוכש.
שרית יהודאי: ב-20% שבהם ניתנו היתרים, הרוכש כנראה ציין שהוא לא צריך עובדים נוספים, שהוא בא עם העובדים שלו, שאת התחום שהעובדת מועסקת בו הוא לא ממשיך להפעיל.
שרית יהודאי: 4% זה בשל ירידה בהכנסות, 7% החלפת בעלים, 12% צמצום בכוח אדם, ו-8% סיום פרויקט, ורק במקרה שאין פרויקטים נוספים.
שרית יהודאי: התפלגות ההיתרים מבחינת עילת התפקוד: 74% זה אי שביעות רצון, 3% אי עמידה בקריטריונים, סכסוכי עבודה, משבר אמון, ונסיבות חמורות זה 11%.
שרית יהודאי: הוא מציג ראיות חותכות שהמשך העסקתה יגרום לו לנזק.
שרית יהודאי: זה לא קורה בהיריון.
רבקה מקובר: אין מצב שמעביד יפנה ויגיד לנו שיש ירידה בתפקוד בדיוק בתקופה שהיא בהיריון.
רבקה מקובר: אין דבר כזה בעולם.
רבקה מקובר: הוא צריך להוכיח ירידה באמצעות הערות, חוות דעת - - -
שרית יהודאי: הערכות עובד, אסמכתאות.
רבקה מקובר: אם הוא - - - סביר להניח שהוא לא יקבל היתר, אין בכלל שאלה.
רבקה מקובר: אני אסביר.
רבקה מקובר: זה לא בהכרח שהם עבדו שנתיים.
רבקה מקובר: כשאני אומרת "אי שביעות רצון", זה בדרך כלל תקופה קצרה שהיא עובדת.
רבקה מקובר: לאורך התקופה הקצרה הוא מוכיח שהיא בעצם גורמת לו נזק.
רבקה מקובר: כן, אבל זה לא תמיד בדיוק ב...
רבקה מקובר: זה יכול להיות יומיים אחרי השישה חודשים, יכול להיות שהוא נתן לה הזדמנות קודם, יכול להיות שהוא נתן לה הזדמנות אחר כך וזה לא עזר.
רן מלמד: האם יש פילוח של סוגי המעסיקים שאתם מדברים עליהם?
רבקה מקובר: לא, יכול להיות שאנחנו ביקשנו אבל זה עוד לא נכנס.
רבקה מקובר: ב-2014 נכנס פילוח של מעבידים.
רבקה מקובר: אני לא זוכרת אם התחייבנו לכך, אבל זה יהיה.
רבקה מקובר: זו עניין של תוכנה, והיא כבר מסודרת.
שרית יהודאי: בנוסף למעסיקים הרגילים שפונים לקבל היתר, משרד החינוך פונה לקבל היתר - - -
רן מלמד: כי אלה מורות - - -
שרית יהודאי: משרד החינוך פונה כל שנה בחודשי הקיץ להיתר פיטורי מורות שאינן קבועות, מורות גננות.
שרית יהודאי: סיום חוזה לתקופה קצובה.
שרית יהודאי: המורות הלא קבועות מקבלות מכתבי פיטורים, ומורה שבהיריון, המעביד שלה, משרד החינוך, פונה לקבל היתר, תוך התחייבות שהוא ימשיך להעסיק את המורה במידה שיהיה תקן פנוי לאחר שיבוץ המורות הקבועות שבמערכת, בהתאם למספר התקנים שיש לו.
שרית יהודאי: בשנת 2012 ניתנו 173 היתרים, ומתוכם 53 שובצו חזרה לעבודה.
שרית יהודאי: בשנת 2013 יש עלייה בשיבוצים: מתוך 220 היתרים, שובצו 174 מורות בחזרה לעבודה.
שרית יהודאי: השיבוצים עלו, מספר השיבוצים עלה.
שרית יהודאי: וגם, אנחנו נותנים סירובים ברגע שיש קשר להיריון.
שרית יהודאי: אגב, המורה חוזרת אלינו, היא בקשר עם המורות בבית הספר, והיא יודעת – וגם אנחנו בודקים – מה קורה עם בית הספר בספטמבר, אוקטובר נובמבר.
שרית יהודאי: ואם שובצו מורות בוותק זהה או פחות לעומת העובדת שנתנו לגביה היתר, אנחנו מבררים את זה מול משרד החינוך - - -
שרית יהודאי: יש לה ותק נצבר.
שרית יהודאי: מבחינת חוק עבודת נשים, הוותק נצבר.
רבקה מקובר: אני רק אוסיף שמבחינה משפטית קוראים לזה "היתר מותנה".
רבקה מקובר: ההיתר מותנה בכך שהתחייבות משרד החינוך תתמלא.
רבקה מקובר: ואם היא לא מתמלאת, אז אנחנו מוציאים סירוב.
רבקה מקובר: כלומר, אם הסתבר שהם לא שיבצו בהתאם למה שהם אמרו, אז יוצא סירוב.
רבקה מקובר: ואין לנו שום בעיה להוציא סירוב למשרד החינוך.
שרית יהודאי: רווית תציג את הנתונים של האכיפה.
רוית טיחובר: שלום, אני מינהלת תחום אכיפה מינהלית ועיצומים כספיים באגף לאכיפה מינהלית במינהל הסדרה ואכיפה.
רוית טיחובר: אני רוצה לומר כמה מילים על מבנה מינהל ההסדרה והאכיפה לאור כניסת החוק להגברת האכיפה לתוקף, ביוני 2012.
רוית טיחובר: עד ליוני 2012 מינהל הסדרה ואכיפה, שהוקם בשנת 2004, כלל שני אגפים: אגף ההסדרה, שאמון על מתן רישיונות והיתרים בהתאם לחמישה חוקי עבודה; והאגף לאכיפה פלילית, שאמון על אכיפת חוקי עבודה.
רוית טיחובר: ביוני 2012, לאחר שנים של ישיבות וועדת היגוי, נכנס לתוקף החוק להגברת האכיפה, שהוביל לשינוי במערך האכיפה במינהל הסדרה ואכיפה.
רוית טיחובר: החוק להגברת אכיפה, כשמו כן הוא – הוא בא להגביר את אכיפת דיני העבודה, באמצעות מתן כלי חדש: כלי אכיפה מינהלי.
רוית טיחובר: בעקבות השינוי הזה, בעקבות כניסת החוק להגברת האכיפה לתוקף, הוקם עוד אגף במינהל הסדרה ואכיפה, ומערך האכיפה היום כולל שני אגפים: אגף האכיפה הפלילי ואגף האכיפה המינהלי.
רוית טיחובר: ההליך המינהלי הוא מהיר יותר, והסנקציה היא סנקציה מינהלית שניתנת על ידי מפקח עבודה.
רוית טיחובר: על שלושת האגפים האלה יש כמובן את מטה מינהל הסדרה ואכיפה, שבו קיים תחום פניות.
רוית טיחובר: תחום פניות מרכז את כל הפניות שמגיעות למינהל הסדרה ואכיפה, ומנתב אותן, בהתאם לנוהל ניתוב, לאחד משלושת האגפים.
רוית טיחובר: לגבי תלונות עבודת נשים, אנחנו נוהגים בצורה קצת אחרת.
רוית טיחובר: בגלל שיש את הפרמטר של הזמן, את החשיבות של טיפול מהיר, ברגע שמתקבלת תלונה על חוק עבודת נשים שיש בה חשד להפרה או עבירה על חוק עבודת נשים, תחום פניות מוציא באותו רגע מכתב למעביד ומיידע אותו שהתקבל מידע על חשד לפגיעה בהיקף משרה, פיטורי אישה בהיריון, פיטורי אישה בחופשת לידה, או כל אחד מהאיסורים בחוק עבודת נשים.
רוית טיחובר: המכתב הזה יוצא עוד לפני שנבדקת התלונה.
רוית טיחובר: ברגע שמגיע החשד, תחום פניות מוציא את המכתב הזה למעביד ואומר לו שהמעשה הזה אסור לפי חוק עבודת נשים, מציין מה הסנקציות, ומפנה אותו לבקשת היתר מאגף ההסדרה.
מאירה בסוק: זו בקשה שמגיעה לרבקה?
רוית טיחובר: לא בקשה, תלונה.
מאירה בסוק: מאיפה מגיעה התלונה?
רוית טיחובר: מעובדת או עובד.
מאירה בסוק: התלונה מגיעה גם אליה, לא?
רוית טיחובר: שוב.
רוית טיחובר: אגף ההסדרה אמון על מתן היתרים.
רוית טיחובר: זאת אומרת, ההיתר ניתן למעביד.
רוית טיחובר: זאת אומרת, מעביד שרוצה לבקש היתר, פונה לרבקה, ואילו עובדת שפוטרה או שצומצם היקף משרתה, היא פונה למינהל הסדרה ואכיפה.
רוית טיחובר: כמו שאמרנו, יש שלושה אגפים.