GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מוואל: גוזזים את הכבשים פעם אחת בשנה וחלק גדול מהנשים עושות עבודת טוויה, טוות מצמר חוט ואני עכשיו מראה לכם את השלב הזה, איך הן עושות את עבודת הטוויה.
מוואל: זו עבודה שצריכה המון סבלנות, לוקח הרבה זמן להכין צמר לשטיח אחד.
מוואל: מרכז האריגה הזה עוזר לסביבות 150 נשים בכל אזור הנגב.
מוואל: היינו, עכשיו ירדנו ל-70 נשים בגלל המצב הכלכלי של עמותת סידרה.
מוואל: הנשים אלה קבוצות קבוצות, קבוצה מהנשים עושה את השלב הזה, זה שלב הטוויה, וחלק מהנשים עושות עבודת - - - זו השלב הראשון, הטוויה, השלב השני ככה, עושות שמיניות מחוט כפול, להכין לצבע.
מוואל: ואחר כך מוציאים חוט ויוצאת חבילה כמו זאת, עם חוט.
מוואל: השלב הבא זה שלב צבע.
מוואל: אנחנו היינו פעם הנשים צובעות מצבעים מהצמחים, זה יוצא משורשים של עצים, מרימון, מבצל, מדבר כזה ואחרי זמן קצר זה דוהה.
מוואל: עכשיו אנחנו משתמשות בצבעים סינתטיים, בתוך המים של הצבע אנחנו שמות נגד עש ששומר על השטיח לכל החיים, מים, חומצה ומלח אנגלי מחזיקים את הצבע והוא לא יורד בכלל.
מוואל: צריכה לשים 45 דקות צמר עם הצבע ואחרי זה עושים לו שטיפה וייבוש בחוץ, על החבלים בחוץ.
מוואל: יוצאת חבילה כמו זאת.
מוואל: והן מתחילות לעשות עבודת שזירה, שוזרות את שני החוטים שעשיתי כאן, לכיוון ההפוך מעבודת הטוויה.
מוואל: זה שני חוטים ואני עושה משני חוטים חוט אחד.
מוואל: השזירה זה ככה.
אמל: איך שהסבירה לכם מוואל, זה אחד הפרויקטים המאוד חשובים והעמותה נשענת עליהם.
אמל: הפרויקט השני, השכלת מבוגרים, שבאמת מטרת העל שלו היא לאפשר לנשים הזדמנויות להשתלב בשוק העבודה ולהתחיל עם עסקים קטנים.
אמל: הפרויקט התחיל בשיתוף עם משרד החינוך, שאנחנו עומדים על 40 קבוצות שפתחנו בכפרים הלא מוכרים וגם בכפרים המוכרים.
אמל: אחת הבעיות שפגשו אותנו בתהליך הזה היא שמשרד החינוך לא הסכים לפתוח את כל הקבוצות ואנחנו יודעים שזה אחד השלבים שמאוד חשובים לתת לחברה שלנו להתפתח בצורה יותר יעילה.
אמל: מכיוון שאין תקציבים, כל הזמן מתלוננים שאין מספיק תקציב וגם יש בעיות שהן בעיות הכרה, מכיוון שזה אחד הדברים המאוד חשובים, שזה תשתית וזה לספק למורות שרוצות ללמד את הקבוצות להגיע ואין הסעות, אין תחבורה.
אמל: אנחנו מתנגשים עם בעיות שהן מאוד רציניות וזה אחד החסמים שלנו בפרויקט הזה.
אמל: יש חסמים ואחד החסמים החשובים שאין תחבורה ציבורית שתספק למורות ולנשים גם לזוז ממקום למקום, וכל הזמן אנחנו שומעים, ש'מכיוון שאין הכרה למקום אנחנו לא יכולים לספק את כל התשתיות, השירות והכול' ואנחנו נמצאים בבעיה.
אמל: עד היום הצלחנו לפתוח 40 קבוצות, שכל קבוצה מורכבת מ-15 משתתפות שמתמידות.
אמל: חלקן שיסיימו את כיתה י"ב וחלקן ימשיכו גם לבגרות.
אמל: חלקן הצליחו להשתלב בשוק העבודה והן נמצאות במקומות שהם מאוד חשובים, פתחו את העסקים שלהם וזה אחד ההישגים שלנו.
יעלה רענן: אמל, עד עכשיו כמה אנשים למדו קרוא וכתוב דרך סידרה?
אמל: זה 160 נשים שהצליחו לסיים השכלה גבוהה.
יעלה רענן: לא, כמה למדו קרוא וכתוב דרך סידרה?
אמל: 1,600.
אמל: 1,600 שסיימו השכלת מבוגרים והתחילו לקרוא ולכתוב, והן נמצאות במקום שטוב להן.
יעלה רענן: מה שרציתי להראות זה שכשהעמותה עושה את זה, עמותת סידרה היא המובילה בנגב בהשכלת נשים מבוגרות ולאורך 15 השנה האחרונות הצליחו להביא בין 1,000 ל-2,000 נשים מאנאלפביתיות לידיעת קרוא וכתוב, בדיוק הדברים שאת מדברת עליהם.
יעלה רענן: תבקשי מהייג'ר לבד שתספר על מה היא עצמה עשתה, היא הצליחה להביא את הבנות שלה לגמור תואר ראשון והתשובה היא כן, ככל שההשכלה של האמהות גבוהה יותר כך הסיכוי שהשכלת הבנות תהיה גבוהה יותר.
הייג'ר: אני הבדואית הראשונה שלמדתי בבית ספר.
הייג'ר: למדתי בשנת 60', בבית ספר של טלראד, לפני 35 שנים, והיה לנו בית ספר שם, כיתה ה', ולמדתי לכיתה ה' ואני אהבתי את הלימודים מאוד והחלום שלי שאני אהיה מורה ולא הצלחתי בזה בגלל שאני בת.
הייג'ר: אז נתתי לבנות שלי, כולן גמרו את הלימודים שלהן, הבנות שלי וגם הבנים שלי.
הייג'ר: זה תלוי במשפחות של הנשים.
הייג'ר: אני אגיד לך, יש בלקייה הרבה משפחות, אני מכירה אותם טוב מאוד והם לא נותנים לבנות שלהם, חלק גדול מהבנות שלא מוציאים אותן לבית ספר.
הייג'ר: נגיד בית ספר תיכון וזהו, או לכיתה שמונה וזהו.
הייג'ר: לא, אתם לא יכולים.
הייג'ר: אני לא יודעת.
הייג'ר: (ערבית).
יעלה רענן: (מתרגמת): זה קשור למשפחות.
אמל: אבל לא כל הבנות שלא לומדות זה בגלל המשפחה.
קריאה: בכפרים, דווקא המוכרים, אחוז הבנות שלא מסיימות השכלה תיכונית - - - בנות כפול שתיים מהבנים - - - הבנות עצמן נלחמות לצאת ללמוד, אם זה בתיכון, אם זה באוניברסיטה.
קריאה: גם כשההורים לא מעודדים הבנות עושות מאמצים רבים, חוזרות בבית ועושות את הכול ויוצאות ללמוד.
אמל: החלום של סידרה, השאיפה, שיהיה לנו אל"ף, באמת, שיכירו בכפרים הלא מוכרים, שנאפשר לנשים שלנו לצאת ללמוד ולעבוד ואני חושבת שזו הזכות המינימלית של הנשים הערביות.
אמל: לא חשוב אם אני בדואית או לא בדואית, אני חיה פה בארץ כאזרחית ישראלית ואתם אומרים כל הזמן שישל נו דמוקרטיה, אנחנו חיים במדינה שיש בה דמוקרטיה, זכותי המינימלית שתהיה לי תחבורה ציבורית להגיע מרהט ללקייה ישירות ולא צריכה לעבור מאוטובוס לאוטובוס בשביל להגיע למקום העבודה שלי.
אמל: זה הכי פשוט, זה הכי פשוט.
אמל: אם אני נמצאת בעיר, שזה רהט, ויש לי תחבורה, בקושי אני מגיעה לפה, תתארו לעצמכם אנשים שאין להם בכלל תשתית ואין להם בכלל תחבורה ציבורית, איך הם יכולים להשיג את המטרות שלהם?
אמל: איך באמת לאפשר להם הזדמנויות לפרוץ את הדרך שלהם ולהשיג את המטרה שלהם, להגיע להשכלה, לממש את עצמי, פשוט מאוד לממש את עצמי, לא בהכרח ללמוד.
אמל: אני חושבת שנושא הפוליגמיה, למרות שאתם אומרים שביקשו מכם, אין לי בעיה לדבר על הפוליגמיה.
אמל: הפוליגמיה זו אחת התופעות שלנו שנמצאות בחברה שלנו ואין מה לעשות, וכמה שאנחנו באמת מעלים את הסוגיה הזאת ומאפשרים בקרב הנשים מודעות לנושא הזה, לעומת זאת זה נפוץ וזה מתפתח.
אמל: אני אומרת לך, המדינה צריכה להתמודד עם הסוגיה הזאת, באמת, ולאפשר לנו באמת איך להגיע לפתרון שהוא פתרון חלופי, לא יודעת, איך שתגדירו לעצמכם, כאילו להגיד להם, זה לא, אני לא יכולה לחיות בבית שיש בו עוד אישה.
אמל: ומצד שני אין לי אלטרנטיבות אחרת לאישה שהיא מבוגרת והיא רוצה להיות אמא.
אמל: מה אני יכולה להגיד לה?
וורד: קוראים לי וורד ואני מנהלת תחום קהילה במרכז ריאן, מרכז לתעסוקה.
וורד: אני רק אתייחס לכמה דברים בנושא של איך אנחנו יכולים לעשות ואיך אתם יכולים גם לרתום את העשייה שאנחנו עושים פה.
וורד: אני לא אתחיל להגיד מה בדיוק המאפיינים של החברה ובמה היא מתמודדת ועם איזה חסמים, אבל ברור לנו שכל פתרון שצריך לעשות אותו, הוא צריך להיות בשיתוף עם הקהילה, כי הפתרון ייצא ממנה, היא לא סתם יצרה את הבעיה, אלא הפתרון צריך להיות ממנה.
וורד: למשל בנושא התעסוקה אנחנו עושים המון עבודה קהילתית, באמצעות דיבור עם אנשים, אנחנו מ אתרים את אנשי המפתח והולכים דרכם, למשל בתעסוקת נשים, שהם יעודדו את הפרט לעשות את השינויים ולחזק את העשייה שלהם.
וורד: הם יבחרו ללכת ללמוד, כי אנחנו יודעים, תעסוקה והשכלה הם הבסיס לחברה מתפתחת ומתקדמת.
וורד: השינויים באים לאט לאט אבל הם באים בשיתוף של הקהילה בפתרון.
וורד: ולזה צריך לשבת עם אנשי המפתח, שהם יכולים להיות ראשי השבטים, יכולים להיות אב המשפחה, והיום, עם המעבר לעיר, התחילו להיות תתי משפחות, זה לא ראש שבט שאת יכולה לדבר איתו ויש לך כתובת אחת, הם התפרקו, יש יותר משפחות שצריך לדבר דווקא עם האב של המשפחה הזאת וכל אחת, יש לה את המאפיינים שלה.
וורד: זו עשייה של 15 שנים של עבודה קהילתית אחורה.
וורד: נכון, ב-15 השנים האחרונות יש המון עשייה של תקציבים, ששמו, וזה מה שאת רואה, את רואה אותי, את רואה את אמל ואת רואה עוד נשים שנמצאות ומדברות.
וורד: זה צריך לעשות היום, אני לא יכולה לבוא ולהגיד שאנחנו הנשים יכולות לעשות את זה לבד, צריך לעשות את הגברים איתנו, והגברים צריכים לבוא איתנו כדי שהם יתמכו בעוד נשים ועוד נשים.
וורד: הם צריכים לדעת, אני יצאתי ללמוד, אמל יצאה ללמוד, אמל קיבלה מידע, אני קיבלתי יותר מידע, הגבר יושב בבית ולא קיבל כלום, הוא לא יודע מה אני עוברת ואני הצינור הזה שצריך להעביר לו את המידע.
וורד: אז גם צריך עבודה קהילתית עם הגברים, וצריך עבודה קהילתית עדיין שתמשיך להיות עם הנשים, כדי שנוכל לעשות את הדרך הזאת ביחד.
וורד: והיום יש את הדרישה הזאת, היום יש יותר גברים שמעודדים שהאישה שלהם תלמד, אבל מה, הם בוחרים לה מה ללמוד, הם בוחרים לה איפה להיות.
וורד: עוד משהו שיעשה את הקידום, שנראה נשים שהן יושבות בתפקידים ציבוריים, שהאישה לא רואה שאישה מגיעה למעלה, לא עולה על הסולם, אז היא אומרת, 'מה שווה לי?' אז הנשים צריכות להיות בתפקידים מאוד ניהוליים, שצריכה להיות מנהלת בית ספר.
וורד: בכל הנגב יש שתי מנהלות בית ספר, זה משהו שהוא לא נתפס, שיש רק שתי מנהלות של בתי ספר.
וורד: צריך גם שהמנהלות יהיו בתוך בתי ספר, שאישה תראה שיש לה אופק גדול ללכת, וגם אם הדרך קשה הנה הצליחו, לא אחת ולא שתיים.
וורד: לראות אחת ושתיים, אף אחד לא תרצה לוותר, אף אחת לא רוצה שהיא תשלם את המחיר.
וורד: יש אחדות שיעשו את זה, והגיע הזמן שהנשים יהיו בוא נגיד בלנהל תכניות אזוריות, לנהל בתי ספר, לנהל מחלקות, ואז לראות אותן במקומות מאוד ציבוריים, כדי שאישה אחרת תגיד 'וואלה, אוקיי, יש לי אופק לאן ללכת.
וורד: לא שככל שאני עולה למעלה, אני אמצא יותר ויותר חסמים'.
וורד: אנחנו מודעים שלא הכול תקציבים, אבל זה המדרגה הראשונה שאפשר לעלות ממנה וצריך עבודה קהילתית.
וורד: אני התחלתי את העבודה שלי במרכז ריאן כמלווה תעסוקתית של גברים.
וורד: יש את ההפרדה, אבל אני עושה את זה ובאבן אחת אני תופסת שתי ציפורים, קודם כל יושבת אישה שהיא נותנת את השירות לגבר, ובנושא תעסוקה, שהוא נושא מאוד מאוד מהותי.
וורד: היו לי פחדים מהדבר הזה, מה, גבר יקבל שירות ממני בנושא שהוא מאוד חשוב?
וורד: אני אגיד לו לאן לפנות ומה תעשה?
וורד: ואני רואה שהם נפתחים ומכבדים אותי שאני יושבת שם והם משתפים פעולה והם עושים את המשימות שאני נותנת להם.
וורד: זה משהו שהם הולכים אחר כך והם אומרים 'אוקיי, וואלה, הנה אישה, ישבתי מולה, עשתה איתי תהליך, ואפשר, זה לא כזה מפחיד שאישה תעבוד עם גברים'.
וורד: זה ישנה אצלו משהו.
וורד: אמנם לא עבדתי ישירות, להגיד לו 'וואלה, תשנה עניין כך', אבל דרך השירות שאני נותנת, דרך הידע המקצועי שיש לי, זה יגרום לו לשנות איכשהו את הדעה שיש לו.
וורד: גם עם הגברים, לא רק עם הנשים.
וורד: אנחנו לא יכולים ללכת בלי זה.
אמל: היום מתחיל להיות פער בין השכלת נשים להשכלת גברים.
וורד: אז היום העשייה צריכה להיות קהילתית, עם הנשים ועם הגברים, שהגברים ייחשפו לעוד נשים שהן מקצועיות, שהן עושות את העבודה שלהן וזה לא מפחיד שאישה תצא ותעבוד עם גברים.
וורד: הם יתחילו לשנות את הדעה שלהם.
וורד: תודה רבה לכם.
וורד: אתם לא תוכלו להגיד 'אין תקציב'.
עליזה לביא: אני מתנצלת על האיחור, העברות תקציביות, כספים, עיכובים כאלה ואחרים.
דב חנין: לפחות העברתם כספים למטרות טובות?
עליזה לביא: לא, עצרנו.
עליזה לביא: אנחנו דורשים הבהרות.
עליזה לביא: יש עוד המשך דיון אחרי הצהריים.
עליזה לביא: אני שמחה מאד לפתוח את ישיבת הוועדה לקידום מעמד האישה, ה-23, כ' בטבת תשע"ד.
עליזה לביא: יש לנו היום שני נושאים בוועדה, הנושא הראשון – הצעה לסדר היום של חברת הכנסת חנין זועבי, מדד הביטחון של נשים, והנושא השני שלנו הבוקר, האלימות כלפי פעילות פוליטיות ומגנות זכויות אדם ואישה.
עליזה לביא: חברת הכנסת זועבי, אנחנו נפתח איתך, עם הבקשה לדיון מהיר אצלנו כאן בוועדה לקידום מעמד האישה, ועוד מעט גם לשוויון מגדרי.
עליזה לביא: עברנו את ועדת הכנסת, עוד מעט נעבור את המליאה, ובכך באמת נשלים את שינוי השם של הוועדה לקידום מעמד האישה.
עליזה לביא: את ביקשת לקיים דיון מהיר במדד הביטחון של נשים, בבקשה גברתי.
חנין זועבי: תודה רבה, תודה לכולן, הנשים שנוכחות וגם הגברים.
חנין זועבי: אני רוצה להגיד לך גברתי יושבת הראש, שאנחנו מתייחסות למחקר מאד חשוב, ולפני זה אני רוצה גם להודות לכל שש העמותות שהשתתפו בפרסום ובהכנת המחקר הזה.
חנין זועבי: גם החוקרות איתנו, אני צריכה לציין את זה, אני רוצה לציין אותן: פרופיל חדש, אסוות, קאין, קואליציה למען שלום, נשים נגד אלימות, אישה לאישה, כולן פה?
חנין זועבי: חלקן.
עליזה לביא: אז אני אשמח לקשר, תחזרי בבקשה על השמות.
חנין זועבי: פרופיל חדש.
חנין זועבי: אסוות, קאין, קואליציה למען שלום, נשים נגד אלימות ואישה לאישה.
חנין זועבי: לא כולם פה.
חנין זועבי: הם גם הציגו את המחקר הזה לפני חודשיים ביום עיון מיוחד בכנסת.
חנין זועבי: המחקר הזה הוא קודם כל נותן את ההגדרה המקורית הנכונה, אני חושבת, של מושג ביטחון.
חנין זועבי: תמיד אנחנו מדברים על ביטחון במובן הצבאי ולא במובן האזרחי.
חנין זועבי: המחקר הזה אומר – אנחנו לא יכולים להמשיך ולדבר על ביטחון רק מול האויבים הידועים, אלא אנחנו צריכים גם לתת הגדרה יותר רחבה של ביטחון כלכלי, של ביטחון בתחום הבריאות ובתחום האלימות ההמונית, וככה להכניס גם את המוסד האזרחי ואת ההיבט האזרחי, ואת האלימות של מוסדות ציבוריים, מוסדות אזרחיים כלפי האזרח.
חנין זועבי: כלומר זה אזרוח של ההגדרה של ביטחון.
חנין זועבי: כאשר אנחנו אומרים ביטחון אז המאוים בדרך כלל הוא הפלסטינאי או האזרח הערבי בישראל, עכשיו המאוים הוא האזרח.
חנין זועבי: גם אזרחים יהודים וגם אזרחים ערבים, והמחקר שם דגש על הנשים.
חנין זועבי: המחקר מייחד את תחושת הביטחון של נשים מול מוסדות אזרחיים ולא רק מול הצבא או המשטרה, כאשר אנחנו ככה דנים בו בדרך כלל.
חנין זועבי: עכשיו, יש פה, אני לא רוצה להציג את המחקר, יש פה את החוקרות שהן יציגו את המחקר, אבל יש נתונים מדהימים שאנחנו חייבים לשים במרכז.
חנין זועבי: למשל, החרדה, הפחד של נשים יהודיות וגם ערביות ממוסדות כמו ביטוח לאומי, זה מגיע ל-40%.
עליזה לביא: תראי, תני לי רגע.
עליזה לביא: נתונים אני קוראת, אבל מה זאת אומרת אישה ערבייה מפחדת מהביטוח הלאומי?
חנין זועבי: גם יהודיה.
חנין זועבי: נשים יהודיות וערביות מפחדות מכל מיני מוסדות אזרחיים, כמו המוסד לביטוח לאומי שהוא מתכחש לזכויות שלהן, הוא עושה הכל על מנת שהנשים לא תנצלנה את הזכויות שלהן.
חנין זועבי: מדובר גם ב - - -
עליזה לביא: המקום הזה בין הניצול לבין הפחד, אני רוצה להבין את הפחד.
חנין זועבי: כי הגישה מעורבת בתחושת השפלה, תחושה שלא מגיע לך, תחושה שאת מסלפת עובדות, שאת אינך אישה אמינה, שאת מנסה לנצל את הביטוח הלאומי, שאת מנסה להשיג זכויות שלא מגיעות לך.
חנין זועבי: ופה מדובר לא רק בביטוח הלאומי, אני חושבת שגם מדובר במשטרה ומדובר בכל מיני מוסדות אזרחיים, שהחוקרות יציגו.
חנין זועבי: אני מסיקה מהדו"ח הזה שהגודש הצבאי, הגודש הביטחוני שהחברה והמדינה מייחסת למושג הביטחוני, נותן לנו או מוביל אותנו להתכחש ולהמעיט בחשיבות המושג של ביטחון אזרחי.
חנין זועבי: גם ביטחון מול המוסדות האזרחיים של המדינה.
חנין זועבי: תמיד אנחנו מדברים על נשים ערביות בתור קורבן, פה המחקר הזה מראה שגם לגבי מוסדות אזרחיים במושג הביטחון הכלכלי, הנשים היהודיות הן גם כן קורבן, לא פחות מאשר הנשים הערביות.
חנין זועבי: למשל, נתון, וכמו שאמרתי אני לא אציג את כל הנתונים, אישה שיש לה את אותם נתונים של הגברים, מקבלת תמיכה מהביטוח הלאומי, אשר קטנה ב-24% מהסיכוי של גברים באותו מצב.
חנין זועבי: ביחס למשטרה, אולי אנחנו נייחד את הדיון השני, על אלימות המשפחה כלפי הנשים.
עליזה לביא: אני רוצה לשמוע את מרים פרח, רכזת פרויקט מדד הביטחון, בבקשה.
מרים פרח: אני אציג את הפרויקט בעצם.
מרים פרח: פרויקט מדד הביטחון הוא פרויקט פמיניסטי של שישה ארגונים, שהחליטו שיש צורך לשנות את תפיסת הביטחון הרווחת בישראל, כי היא בעצם מתעלמת מביטחונן של נשים.
מרים פרח: כפי שהזכירה חברת הכנסת חנין זועבי, אז הארגונים הם אישה לאישה, נשים נגד - - -
עליזה לביא: לא נחזור עליהם.
עליזה לביא: בואי תקדמי אותנו בדיון בבקשה.
מרים פרח: אוקיי, בסדר.
מרים פרח: אז מה מטרת הפרויקט?
מרים פרח: מטרת הפרויקט היא בעצם יצירת מדד שיבדוק את רמת ביטחונן של נשים מקבוצות חברתיות שונות, ויקיף כמה תחומים – מגדרי, כלכלי, פוליטי, פיזי ומיני.
מרים פרח: המדד האחרון שלנו, כפי שאתם רואים, הוא של רמת הביטחון של נשים ושל מוסדות המדינה.
מרים פרח: כשאני אומרת מוסדות המדינה – זה המוסדות האזרחיים והביטחוניים, שבעצם אמורים לספק הגנה לציבור בכלל ולנשים בפרט.
מרים פרח: ומה שהיה בבדיקה שלנו, שמדד הביטחון של נשים עם מוסדות המדינה הוא בעצם נמוך.
מרים פרח: עשינו ראיונות עם יותר מ-500 נשים יהודיות וערביות ומסתבר שהנשים היהודיות מפחדות, הפחד הגדול בעצם, לא רק, הפחד הגדול של נשים יהודיות זה ממשטרה ומביטוח לאומי, ולכך מתווסף הפחד הגדול של נשים ערביות ממשטרת הגבולות.
מרים פרח: אני רוצה להגיד שאנחנו פה מדברים על אלימות מסוג אחר.
מרים פרח: אלימות ממסדית יותר, אלימות אילמת, אך לא פחות קשה מכל אלימות אחרת.
מרים פרח: על מנת שיהיה לנו דיון יעיל ונצא עם המלצות, החלטנו להתחיל עם שני מוסדות מהותיים בחיים של נשים, שזה המשטרה והביטוח הלאומי, אבל זאת רק ההתחלה והדיון שלנו יתרחב יותר בהמשך.
מרים פרח: תודה לכם.
עליזה לביא: איריס ואסיה, אתן מציגות לנו את המחקר, בבקשה.
אסיה איסטושינה: שמי אסיה איסטושינה, אני יודעת שאף פעם אי אפשר לבטא את שמי.
אסיה איסטושינה: אני אחת החוקרות בפרויקט, ובאמת גם חברת הכנסת זועבי וגם מרים דיברו יפה מאד על הפרויקט.
אסיה איסטושינה: אני אגיד את המסגרת הכללית שלו, שבאמת המטרה האחת היא להרחיב את מושג הביטחון מעבר למושגים צבאיים; מטרה שנייה, לראות ממה הוא מורכב ובאמת מה מערער את הביטחון של נשים ומה נותן ביטחון; ומטרה שלישית מאד חשובה, זה לראות איזה סוגים של נשים מושפעות ממה.
אסיה איסטושינה: אישה זה לא אישה זה אישה זה אישה, יש כל מיני סוגים של אוכלוסיות ועם כל מיני בעיות מיוחדות.
אסיה איסטושינה: אז אחד הדברים, אנחנו עושות באמת סקר כל שנה, ואתן יכולות לראות נתונים של מה בעצם הכי מפחיד נשים.
אסיה איסטושינה: ותראו תופעות מעניינות, שאחד הפחדים הכי גדולים, ולא תתפלאו לדעת, שזה תקיפה ברחוב חשוך, שזה משותף גם לנשים יהודיות וגם לנשים פלסטיניות.
אסיה איסטושינה: מעניין, תראו שהפחד מפצצה/פגיעה/מלחמה – אצל נשים יהודיות הוא במקום שישי, כאשר ללכת ברחוב זה במקום שני.
אסיה איסטושינה: זאת אומרת זה יותר מפחיד מהמלחמה.
אסיה איסטושינה: אם אנחנו מסתכלות על הנתונים, אז גם הפחדים הכלכליים אם אלה שמשפיעים על הנשים היהודיות.
אסיה איסטושינה: אם אנחנו מסתכלות על הטור הימני, אנחנו רואות שהרבה נשים פלסטיניות חוות חששות על רקע לאומי, זאת אומרת שיגרשו אותן מישראל, יאבדו את הבית, יעצרו, יחקרו אותן ודברים כאלה.
אסיה איסטושינה: אנחנו נוטים הרבה פעמים לחשוב באמת על החלוקה הזאת, הדיכוטומיה – פלסטיניות – יהודיות.
אסיה איסטושינה: אנחנו מדברות על אוכלוסיות מוחלשות אחרות, אני אתן לכן דוגמא - - -
קריאה: סליחה, שאלת הבהרה, פלסטינאיות זה ערביות בעלות אזרחות ישראלית?
אסיה איסטושינה: כן, טוב שאת שואלת, זה באמת נשים שהן אזרחיות ישראל.
חנין זועבי: זה אני.
חנין זועבי: זה סוהיר.
חנין זועבי: זה אנחנו.
אסיה איסטושינה: כן, כן, היה חשוב להבהיר.
קריאה: פלסטינאיות זה אזרחיות ישראל?
עליזה לביא: למה את לא קוראת להן ערביות?
חנין זועבי: כי אנחנו מגדירות את עצמנו כפלסטינאיות.
חנין זועבי: אז בואו תכירו, אנחנו הפלסטינאיות.
עליזה לביא: את מגדירה את עצמך פלסטינאית?
אסיה איסטושינה: אני רואה שיש פה איזה דיון נוסף מעניין.
עליזה לביא: לא, פשוט את יודעת, מדד הביטחון - - -
חנין זועבי: אני חלק מהעם הפלסטינאי.
עליזה לביא: אוקיי, קדימה, יש לנו עוד דיון היום, בבקשה.
אסיה איסטושינה: אז אם אנחנו חוזרות לנשים יהודיות שבתוכן גם יש חלוקה, נגיד נשים שרגילים לקרוא להן רוסיות, אבל הפוליטיקלי קורקט זה להגיד – דוברות רוסית, כאילו שזה נניח אני.
אסיה איסטושינה: 16 נשים ישראליות יהודיות הותקפו מינית בידי אדם שלא הכירו.
אסיה איסטושינה: בקרב נשים דוברות רוסית, האחוז הוא 38, זאת אומרת כמעט פי שלושה נשים דוברות רוסית, הותקפו מינית על ידי אנשים שהן לא הכירו, וגם אחוז מאד גדול של נערות שהותקפו.
עליזה לביא: איך זה עומד ביחס לאחוז התקיפות כנגד או כלפי מהגרות?
עליזה לביא: יש לך נתונים על זה?
אסיה איסטושינה: אני אסיים את כל ההצגה, ואז - - -
עליזה לביא: כי קשה לי לקבל נתון שכזה, כשאני לא יודעת מה המנעד לגבי בכלל נשים מהגרות.
איריס זמיר: אוקיי, זה יוצאות ברית המועצות.
עליזה לביא: בסדר, אבל עדיין באחוזים, הייתי שמחה לדעת גם לגבי קהילות אחרות.
אסיה איסטושינה: ברשותכן, אני אמשיך עם ההצגה, ואז אנחנו נשמח לתת תשובות.
אסיה איסטושינה: אם אנחנו מדברות, הבדיקה הנוספת שעשינו זה נגיד נשים עם מוגבלויות, וראינו, אם אנחנו מדברות על מוסדות המדינה, שתיכף איריס תדבר על זה, פי ארבעה נשים חוו פגיעה מצד מוסדות המדינה, יחסית לנשים ללא מוגבלות.
אסיה איסטושינה: זאת אומרת 33% לעומת 8.5%.
אסיה איסטושינה: אז בעצם אני לא אתן עוד פרטים כדי לא להעמיס וגם כדי לתת לאיריס אפשרות לדבר.
אסיה איסטושינה: אנחנו רואות שמעמד, מוצא, גיל, מצב בריאות של נשים, משפיע על תחושת הביטחון שלהן בכל מיני תחומים, גם הפחדים שלהן, גם החוויות שהן עברו.
אסיה איסטושינה: וזה משהו אנחנו רוצות לעשות כל שנה מחקר כזה, להתמקד כל פעם בנושאים ספציפיים וגם בצורה רחבה יותר, כדי לראות האם יש מגמות, האם יש שיפור, האם יש התדרדרות, ומפה איריס תמשיך.
איריס זמיר: אז רק כדי לענות לך בשתי מילים, את צודקת לגמרי.
איריס זמיר: במחקר סטטיסטי שעשינו, כמובן רוב הקבוצות הקטנות לא מיוצגות מספיק שאני יכולה לתת על זה אחוזים, והנשים האתיופיות בכלל היה קשה לראיין אותן.
איריס זמיר: אנחנו מביאות פה את דוברות הרוסית לא כאוכלוסייה מיוחדת, למרות שיש כל מיני סטיגמות מאחורי זה, אבל באמת כדי להראות שאוכלוסיות יותר חלשות בחברה - - -
עליזה לביא: מוחלשות.
איריס זמיר: מוחלשות, נפגעות יותר.
איריס זמיר: זאת אומרת אני מניחה שזה נכון גם לגבי מהגרות אחרות וגם לגבי חסרות מעמד וכן הלאה.
איריס זמיר: אני רוצה למקד את הדיון במוסדות המדינה, כדי לקדם אותו.
איריס זמיר: אז באמת המחשבה היא הרי שמוסדות המדינה אמורים לספק ביטחון לנשים ובעיקר לנשים מוחלשות, שצריכות להישען על המדינה.
איריס זמיר: ולכן החלטנו השנה להתמקד בתחושת הביטחון שמעוררים מוסדות המדינה.
איריס זמיר: עכשיו אני רוצה להגיד שתי הערות, שהטענה שלנו היא לא כלפי פקיד מסוים או שוטר מסוים, כי כששאלנו דווקא האם נשים חוו השפלה על ידי פקידים של מוסדות המדינה, אז האחוזים היו מאד מאד קטנים.
איריס זמיר: זאת אומרת רוב הפקידים, כשהן מגיעות כבר לפקיד בדלפק, לא מתייחסים אליהם בצורה מאד משפילה או מאד יוצאת דופן.
איריס זמיר: אבל הן בכל זאת מרגישות חוסר ביטחון כלפי מוסדות המדינה.
איריס זמיר: וכששאלנו באיזו מידה מוסדות המדינה מעוררות בכן חוסר ביטחון, אז מה שראינו זה שמעל ל-40% מהנשים היהודיות דיווחו שהן חוששות ממוסדות אזרחיים, ו-33% ממוסדות ביטחוניים, ו-60% מהנשים הערביות הישראליות, הפלסטינאיות, חוששות מפני המוסדות הביטחוניים והאזרחיים.
איריס זמיר: זאת אומרת הניכור, התחושה שמוסדות המדינה לא נותנים לנו ביטחון, הוא נכון גם ליהודיות וגם לערביות, בקרב הפלסטיניות יותר.
איריס זמיר: כדי להתקדם, אני רוצה לדבר עכשיו על המשטרה וביטוח לאומי.
איריס זמיר: מה שגילינו באמת, זה שכמעט 40% מהנשים היהודיות דיווחו לא שהמשטרה לא נותנת להן ביטחון, אלא שהמשטרה מעוררת בהן פחד וחששות.
איריס זמיר: וזה יכול להתחבר לכל מיני נתונים אחרים שאנחנו יודעות, שמיכל רוזין בטח יכולה להרחיב עליהם יותר.
איריס זמיר: על אחוז הדיווח הנמוך של פגיעות מיניות, על הפחד של נשים ללכת למשטרה.
עליזה לביא: כמה אחוז?
איריס זמיר: 38.3%, זאת אומרת כמעט 40%.
איריס זמיר: מכל מיני חיתוכים שעשינו לפי מעמד כלכלי, מזרחיות-אשכנזיות, השכלה, אז כמובן שככל שאישה מוחלשת יותר היא מפחדת יותר, אבל אני אגיד את זה ככה בצורה הכי בוטה: גם אישה ממעמד בינוני-גבוה, אשכנזייה עם השכלה, עדיין האחוז הוא כמעט 30% שמרגישות שהמשטרה לא מספקת להן ביטחון.
עליזה לביא: דקה רגע.
עליזה לביא: תת ניצב יעל אידלמן, יועצת לענייני נשים במשטרה, הנתונים האלה - - -
יעל אידלמן: הנתונים האלה לא מוכרים לי.
יעל אידלמן: אני קיבלתי את זה אתמול, ממש בימים האלה.
יעל אידלמן: אני לא מכירה את הנתונים האלה, אבל אני מקשיבה ויש לי שאלות.
עליזה לביא: אני מזמינה אותך לשאול את השאלות, גברתי.
יעל אידלמן: אני קראתי ורוב התשובות של נשים זה נראה כאילו יותר תחושות סובייקטיביות.
יעל אידלמן: כשאתם מדברים על נשים, אני לא יודעת מי הנשים שנדגמו.
יעל אידלמן: האם הביטוח הלאומי, זה נשים שפנו לקבל סיוע כספי כזה או אחר, או לגבי הנשים שנפגעו מהמשטרה – האם הן היו מתלוננות או חשודות?
יעל אידלמן: או כאלה שנזקקו לסתם שירות, מהגרות בדרך שנזקקו -- -
איריס זמיר: הן לא היו לא מתלוננות ולא חשודות, אלא פשוט מדגם מייצג של נשים בישראל .
יעל אידלמן: והשאלות שנשאלו?
יעל אידלמן: אין לנו פה דוגמא לשאלות שנשאלו, כדי באמת להבין מאיפה נובעת תחושת הביטחון.
יעל אידלמן: הרי אל מול 33% שאמרו שהן מפחדות מהמשטרה, יש 67% שלא פוחדות מהמשטרה.
איריס זמיר: אז קודם כל זה לא בהכרח שהן לא פוחדות מהמשטרה.
איריס זמיר: אנחנו שאלנו שאלה מאד ישירה.
איריס זמיר: שאלנו מה הם מוסדות המדינה שמעוררים בך תחושת ביטחון ומה הם מוסדות המדינה שמעוררים בך פחד.
יעל אידלמן: אז זה מאד מעניין שבחרתם את הביטוח הלאומי ואת המשטרה, כי זה שני המקומות שבהם לפעמים יש תהליכים של חקירה, כי כשאישה פונה - - -
איריס זמיר: לא.
יעל אידלמן: רק שנייה, זה מה שעולה לי בראש ואני רוצה להבהיר את הדברים האלה.
יעל אידלמן: הרי כשמישהי פונה לסיוע, לא מישהי, האזרח - אני לא עושה אבחנה בין גבר לאישה - פונה לקבל סיוע כספי, הרי התפקיד של הביטוח הלאומי זה לבדוק את מידת הזכאות אם בכלל, וחלק מהעניין זה העניין של החקירה, השאלה.
יעל אידלמן: אז זה יכול לעורר אצל הבן אדם שחוקרים אותו את התחושה של חוסר הביטחון, שבודקים אותו ולא מאמינים לו.
יעל אידלמן: אבל אני לא חושבת שהתפקיד הוא להאמין בצורה עיוורת, כי בכל זאת מדובר על כספי ציבור, שאנחנו אמורים לתת - - -
עליזה לביא: כן, אבל בואי רגע נמקד את השאלה.
עליזה לביא: האם כשאנחנו שומעות שמשטרה מעוררת בקרב כל כך הרבה נשים את החשש ולא את התמיכה ואת המקום המגן, האם זו לא שאלה שצריך לבוא ולשים אותה על השולחן ולראות כמה.
עליזה לביא: גם אני, כשאני נוהגת ונהגתי הבוקר, עמדתי בפקקים, וכששוטר עובר לידי, יש לי דפיקות לב, בסדר?
עליזה לביא: גם אני.
עליזה לביא: בסדר, נכון.
עליזה לביא: אבל, אבל - - -
דב חנין: ויושבת ראש הוועדה היא לא עבריינית, שלא יהיו פשוט אי הבנות.
עליזה לביא: בסדר, בסדר, פה אנחנו יכולות לחייך, אבל האם אני שומעת פה מהנתונים שאצל נשים, הדפיקות לב הללו ממשיכות גם במקומות שלמעשה הן היו צריכות לקבל סיוע, תמיכה והבנה.
יעל אידלמן: אז אלף אני אשמח לקבל את החלק שמתייחס למשטרה בצורה יותר מפורטת ממה שמופיע בחוברת, כדי באמת לעשות את העבודה שלי ולבדוק נתונים שלנו, כדי לתת תשובה יותר מוסמכת.
יעל אידלמן: אבל אני חייבת להגיד, שהמשטרה עשתה סקרים על תחושת הביטחון של הציבור, המדען של המשרד לביטחון הפנים עשה את זה ממש לאחרונה, והנתונים דווקא-.
יעל אידלמן: אין לי את האבחנה בין נשים לגברים, אבל הנתונים דווקא מראים על עלייה של אמון הציבור במשטרה ועל עלייה של השירות שהם מקבלים מהמשטרה.
יעל אידלמן: ולכן אני אומרת, כדי לתת תשובה באמת מוסמכת, ולא על בסיס מה שאני קוראת כרגע ככה בין השורות ומנסה לענות.
יעל אידלמן: אני אשמח לקבל בכלל את המחקר, לאו דווקא לגבי המשטרה, כי אלף מעניין אותי.
עליזה לביא: מעבר לשמחה זה גם נכנס פה לפרוטוקול, תצטרכי גם לתת לנו תשובות על הדברים האלה.
יעל אידלמן: בוודאי, אז לכן אני רוצה לבדוק את זה מול הנתונים שלנו, לבדוק מה המשמעויות ולתת תשובה יותר מוסמכת.
איריס זמיר: אני רק אגיד עוד משפט אחד.
איריס זמיר: בראיונות עומק שעשינו עם נשים, שכמובן זה לא סטטיסטיקה, אז אני לא יכולה להגיד לך כמה נשים, שאלנו אותן בעקבות התחושה הזאת באמת למה, והן אמרו שהן מרגישות כל מה שאמרו פה.
איריס זמיר: הן מרגישות שכשהן באות למשטרה, המשטרה באמת מפקפקת בהן, אבל גם כשהן באות לא לחקירה, אלא כשהן מזמינות את המשטרה כי פרצו להן לבית, אז המשטרה מפקפקת בהן .
קריאה: אתם השוויתם לגברים?
עליזה לביא: יש עוד נקודה שאת רוצה, כי אני רוצה להמשיך בדיון.
איריס זמיר: אוקיי, אז רק על הביטוח הלאומי ועל נשים פלסטיניות, ובזה אני אסיים.