GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
שרה פרידמן: מספר קטן ביחס לאוכלוסייה בכלל הארץ.
שרה פרידמן: בתי המשפט אינם ממהרים לשלוח אישה לבית הסוהר, בעיקר אם מדובר באמהות, מתוך הכרה בחשיבותה של האם, בתא המשפחתי.
שרה פרידמן: נציין שמספר האמהות החד הוריות גדול והניתוק מחייב מציאת פתרונות גם לילדים.
שרה פרידמן: לבית הסוהר מגיעות אותן נשים שעברו עבירות חמורות והמחוקק קבע עבורן עונשי מאסר, או כאלה שנכשלו במסגרות חלופיות שניתנו להם טרם המאסר.
שרה פרידמן: אוכלוסיית האסירות הנה אוכלוסייה מורכבת המחייבת שימת גבולות תוך מתן כלים טיפוליים לשינוי התנהגותי, על מנת לשלבם בחברה.
שרה פרידמן: בית הסוהר מאכלס בתוכו את כל מגוון הנשים והעבירות.
שרה פרידמן: החל מאי תשלום קנס, שמישהי יכולה להיכנס אלינו גם ל-24 שעות, וכלה ברצח ומאסר עולם.
שרה פרידמן: האוכלוסייה מאוד מורכבת ואנחנו חייבים לתת טיפול ומענה לכל אחת ואחת באופן אישי.
שרה פרידמן: 60% מהאסירות סובלות מבעיות נפשיות.
שרה פרידמן: חלקן מוגדרות כבעלות תחלואה כפולה, הווה אומר גם התמכרות וגם בעיות נפשיות.
שרה פרידמן: לצערי הרב, עד כמה שאני יודעת, מתוך הניסיון שלי, אין מסגרות בחוץ במדינה בכלל לאסירות שנמצאות במצב של תחלואה כפולה.
שרה פרידמן: עושים לי בראש פה שזה נכון, אני לא טועה.
שרה פרידמן: לכן המקום היחידי שבו הן מקבלות את הטיפול בתחלואה כפולה הוא בתוך נווה תרצה.
שרה פרידמן: עד כמה שזה נשמע מוזר, זה בתוך הכלא.
שרה פרידמן: בית הסוהר, לצד החומות והגדרות, משקיע רבות בתחום הטיפול והחינוך.
שרה פרידמן: אנחנו לא שופטים אותן על מי שהן, על מה שהן או על מה שהן עשו.
שרה פרידמן: נכון, הדבר לא קל, לעיתים רבות שואלים אותי, 'אז איך את חוזרת הביתה?
שרה פרידמן: איך את מתמודדת עם כל מה שאת שומעת?
שרה פרידמן: ', בשביל זה אנחנו נמצאים שם, בשביל לסייע ולתת את הכלים המתאימים.
שרה פרידמן: פעמים רבות אנחנו עדים לכך שבית הסוהר מהווה עבור האסירות מקום מוגן.
שרה פרידמן: משפטים כמו, ואני מצטטת, 'בכלא אני נחה, בכלא אני משוחררת', 'בכלא מצאתי משפחה', 'בזכות הכלא הצלחתי להחזיר את ילדיי אליי', 'אם לא הייתי בכלא הייתי מתה', היינו מוצאים אותה ברחובות ובכל מיני מקומות אחרים ברחוב.
שרה פרידמן: משפטים אלה נאמרות על ידי אסירות כמעט כל יום.
שרה פרידמן: בכלא לעיתים זו הפעם הראשונה שזוכה אישה ליחס של אדם, ליחס של אישה אחראית הבלעדית על גופה ולאוזן קשבת.
שרה פרידמן: מגוון הבעיות שנושאות נשים אלה, שברובן חוו אלימות, פגיעות מיניות, השפלות וניצול, הוא רחב, ולכן האתגרים הטיפוליים שלנו בתוך הכלא הם רבים.
שרה פרידמן: כל אסירה שמתקבלת לבית הסוהר עוברת אבחון לזיהוי בעיותיה ובהתאם לכך נבנים המענים, כל אחת לצורך שלה.
שרה פרידמן: בתוך בעית הסוהר מתקיימות קבוצות טיפוליות חינוכיות רבות, מלמידת קרוא וכתוב, שזה הבסיס ליצירת הקשר עם האמהות ועם הילדים, טיפול באמצעות בלי חיים, קבוצת אלימות.
שרה פרידמן: אנחנו זיהינו שבתקופה האחרונה, בשנים האחרונות, האסירות שיושבות על עבירות של אלימות גם כלפי ילדים, גם כלפי קשישים ובכלל, עלתה לכן אנחנו מתייחסים גם לקבוצה הזו.
שרה פרידמן: פתחנו הפעם פרויקט של אלימות בכלל, כולל סדנאות של אמהות לילדים.
שרה פרידמן: ענת הזכירה שיש לנו מספר גדול מאוד של אמהות לילדים, מעל 50% אמהות לילדים קטינים ולכן אנחנו נותנים את המענה של סדנאות שאנחנו קוראים להן 'אמהות וילדיהן'.
שרה פרידמן: לסבר את האוזן, ילדים אכן מגיעים אלינו פעם בחודש, יושבים עם האמהות שלוש שעות, שלא במסגרת הביקורים הרגילים, אוכלים איתה ארוחת צהריים, משחקים איתה, כשלפני כן אותן אמהות מקבלות את הכלים כיצד להתמודד עם הילדים שנמצאים בחוץ ומגיעים לכלא.
שרה פרידמן: זה כמובן בעזרת אנשי הטיפול והחינוך שלנו שבאמת עושים ימים כלילות איך להפוך את התא המשפחתי, כשבסופו של דבר האמא חוזרת הביתה, למשהו שיהיה הרבה יותר יציב.
שרה פרידמן: 56 אסירות שפוטות בגין עבירות אלימות, אשר ברובן נעשו כלפי בן משפחה קרוב, ילדים, בן זוג, הורים, להבדיל אולי מעבירות אלימות שמבצעים גברים, שהן לא כל כך כלפי הילדים שלהם.
שרה פרידמן: מספר האסירות הרצדביסטיות.
שרה פרידמן: שאלו אותי קודם בחוץ כמה אסירות חוזרות לכלא.
שרה פרידמן: לצערי הרב מספר גדול מאוד חוזר לכלא, מעל 50%.
שרה פרידמן: אם אנחנו מסתכלים מי מגיע למאסר שני ויותר, מעל 50%.
שרה פרידמן: אני יחסית ותיקה בנווה תרצה ואני מכירה טוב את הסוגיה הזאת ואני חושבת שהחוליה החלשה בנושא הזה זה הרצף הטיפולי, מה שקורה בתוך כותלי הכלא למה שקורה מחוץ לכלא.
שרה פרידמן: נכון, אנחנו עובדים מול הרשות לשיקום האסיר, הם עושים כמיטב יכולתם לשלוח את הבנות שלנו להוסטלים, אבל גם המשאבים מצומצמים, אין הרבה מקומות כליאה לאותן נשים.
שרה פרידמן: לכן בתקופה האחרונה הצעתי איזה שהוא מודל של בניית מנטוריות, כמו האח הגדול, שיסייע לאותן אסירות שמשתחררות, יחכה להן בחוץ וילווה אותן, אולי ימצא להן עבודה, אולי יגיד להן מה מותר ומה אסור, מה כדאי לעשות, כשכל הטיפול הזה יתחיל בתוך כותלי הכלא, יגיעו מתנדבות שכבר איתרנו אותן - - - לנו כשירות בתי הסוהר, הרי כל מה שקורה, כשאסירה יוצאת משער הכלא, זה לא המנדט שלנו, זה לא המנדט שלנו, זה המנדט של הרשות לשיקום האסיר, ואני שמחה שנענו להשתתף איתנו בפרויקט ואנחנו עובדים בשיתוף פעולה מלא.
שרה פרידמן: היום אנחנו בונים את המודל ואני מקווה שאנחנו נצא לדרך בתחילת חודש ינואר.
שרה פרידמן: רק לסבר את האוזן, כרגע אנחנו עושים את זה בהתנדבות מלאה.
שרה פרידמן: אני חושבת שאי אפשר לעשות דבר לאורך זמן בהתנדבות, נצטרך אולי עזרה ממקורות אחרים.
שרה פרידמן: מי שיסייע לנו בנושא הזה הן חברותיי ממלכות המדבר, שעושות עבודה קהילתית ובמסגרת העבודה הזו אנחנו נעשה את שיתוף הפעולה בינינו לבין האסירות המשוחררות.
שרה פרידמן: אנחנו כל הזמן מחפשות את הדרך הטובה ביותר שתשפיע בצורה המרבית והמיטבית על האסירות ותגרום להן לשתף פעולה בטיפול וכך להגביל את הסיכוי לחזור למאסר.
שרה פרידמן: אחת הדרכים היא דרך של קבוצת התיאטרון.
שרה פרידמן: בהזדמנות זו אני רוצה להודות לבמאית קרן כהן על העבודה המופלאה עם האסירות, שארכה כשנה.
שרה פרידמן: התהליך הוא תהליך ארוך, זו לא הצגה זבנג וגמרנו, אלא מה שאתם תראו כאן זה תוצר של שנה שלמה כשההצגה עצמה היא הצגה וזה בסדר, אבל מבחינתנו העיקר הוא התהליך שנעשה במהלך כל השנה.
שרה פרידמן: בעבודה קשה רכשו האסירות מיומנויות וכלים אישיים המובילים אותן לשינוי מחשבתי, התנהגותי, אשר יסייעו להן במהלך הטיפול בהמשך דרכן בכלא ומחוצה לו.
שרה פרידמן: השנה בחרנו בנושא המשפחה.
שרה פרידמן: המחזה בוחן את היחסים המורכבים של האסירה עם בני משפחתה בנקודת שיא של ערב חג, מחוץ לכלא ובתוך הכלא.
שרה פרידמן: נושא המשפחה, הורות ואמהות, יחס הורים וילדים, הוא מורכב כשלעצמו, על אחת כמה וכמה בתוך הכלא.
שרה פרידמן: לא לכולן, כפי ששמענו כבר קודם, המשפחה הייתה מקום בטוח ומעצים, לעיתים הפגיעה הקשה והכואבת הייתה דווקא בתוך המשפחה.
שרה פרידמן: במחזה 'חג שמח' מביאות האסירות קול נשי כואב, כבנות וכאמהות.
שרה פרידמן: ההתמודדות עם החומרים הייחודיים של ההצגה והתהליך שעברו הוא העיקר והוא זה שיאפשר לאותו קול פנימי שהודחק להישמע ואולי כך להגיע לתובנה חדשה.
שרה פרידמן: אבל כאן לא מסתיימת ההצגה.
שרה פרידמן: כשיורד המסך והאורות כבים העבודה הטיפולית בתוך בית הסוהר נמשכת.
שרה פרידמן: בחרתי לסיים את דבריי בציטוט של דבריה של אחת המשתתפות בהצגה, משפט שלדעתי מבטא ואומר הכול, ותסלחי לי, אותה אחת שאני מצטטת אותך, 'לא רציתי להרוג אותו, רציתי להרוג את הכאב'.
שרה פרידמן: תודה לכם.
שרה פרידמן: לפני שאזמין את השחקניות להעלות את ההצגה יש לי בקשה אחת, לא לצאת באמצע ההצגה, אם אפשר, זה מפריע לריכוז של האסירות בהצגה.
שרה פרידמן: תודה רבה.
אורית סוליציאנו: אנחנו מברכות על קיום הדיון, ושמחות שעל אף מה שקרה, שעדיין קורה היום, אנחנו כבר הרבה שנים, נדמה לי שב-2007 התקבלה ההחלטה להקים את יחידת האשפוז הייעודי.
אורית סוליציאנו: יושבות לצדי ארבע נשים – תואר ראשון ושני במתמטיקה – בחורות משכילות, מצוינות, שנאבקות להמשיך לקיים את החיים שלהם.
אורית סוליציאנו: אני אנחנו גם מבקשים לא לצלם את הנשים.
אורית סוליציאנו: אנחנו מברכות על קיום הדיון הזה היום.
אורית סוליציאנו: איגוד מרכזי הסיוע הרבה שנים נאבק על הנושא הזה של הקמת יחידת אשפוז ייעודי.
אורית סוליציאנו: אומר את הנתונים שחלקכם יודעים אותם, וקשה לעכל אותם.
אורית סוליציאנו: מי שקרא את הכתבה ביום ששי במוסף הארץ, מה שנאמר שם, שעל כל כיתה של 30 ילדים יש ארבע נשים, אבל גם לפעמים בנים, שנפגעים.
אורית סוליציאנו: רוב הפגיעות המיניות, גם מהנתונים של מרכזי הסיוע – אנחנו עוד מעט מפרסמים את הדוח השנתי שלנו - 64 אחוז מ-40 אלף הפניות אלינו השנתיות, מדובר בפגיעות מיניות שקורות בילדות, שהטראומה שלהן כל כך קשה, והיא מחייבת את הנושא שאנחנו עוסקים בו היום – הקמת יחידת אשפוז ייעודי.
אורית סוליציאנו: הטראומה הזאת, קשה מאוד להתאושש ממנה ולהשתקם ממנה, ובתי חולים פסיכיאטריים הם לא הפתרון.
אורית סוליציאנו: אני מבקשת שהיועצת המשפטית שלנו תרחיב את הנושא, ואז ניתן ביטוי לנשים שהגיעו לכאן מחיפה, מבית שאן.
ליאת קליין: הנושא שאנחנו נפגשות ונפגשים לדון בו היום, כל הנושא של הטיפול הפסיכיאטרי באותה קבוצה של נפגעות ונפגעי תקיפה מינית הוא נושא שכבר שנים הוא לא רק בנפשנו, ואחד המאבקים הגדולים שאנחנו פועלות לקדם בכל מיני מישורים.
ליאת קליין: הוא נוגע בזכויות הכי בסיסיות ובאותו מעגל שירותים של אותה אוכלוסייה שצריך ונכון לתת לה.
ליאת קליין: גם הנושא של הקמת יחידת אשפוז, זה מאבק שאנחנו כמעט חמש שנים בדיאלוגים מתמשכים.
ליאת קליין: זו גם הזדמנות לומר כבר בפתח הדברים על שיתוף פעולה מאוד יפה שמתקקיים גם עם משרד הבריאות וגם עם משרד הרווחה.
ליאת קליין: נפגשנו עם מנכ"ל משרד הבריאות בנושא הזה לפני כמה שנים ועם גדי לובין ועם חיה ועם נציגים נוספים של משרד הבריאות בנושא הזה.
ליאת קליין: רק שבשורה התחתונה אנחנו נמצאים פה היום, סוף 2013, ועדיין אין מענה.
ליאת קליין: עדיין אנחנו יום-יום פוגשות את הנשים שרוצות לקבל מענה, ולא מקבלות מענה שמותאם להן.
ליאת קליין: אני מדברת גם על הנושא של אותה יחידת אשפוז ייעודית, שכבר שנים מוכר הצורך בהקמה שלה גם בשדה הטיפולי וגם פה בכנסת, שדובר על חשיבות הנושא והצורך האקוטי שיש בפתרון הזה - פתרון שעדיין לא הוקם.
ליאת קליין: זה הרבה מאוד זמן, שהדבר הזה לא קיים.
ליאת קליין: אני רוצה להתייחס כבר עכשיו לנושא השני של הדיון, בנושא ההפרדה המגדרית, כי אנחנו מדברים על כל הטיפול השלם בכל המערך הפסיכיאטרי וכל הנושא של בריאות הנפש של נפגעות ונפגעי תקיפה מינית.
ליאת קליין: גם מי שצריכה את אותו טיפול אקוטי, את האשפוז, וגם מה שקורה לנפגעות שמצויות היום במקומות אשפוז – מה המענה שאנחנו נותנים, אילו פתרונות אנחנו נותנים בינתיים, מה השלבים בדרך להקמה, כי צריך לתת פתרון - עוד ועוד מקרים של פגיעות שמתרחשות בתוך מחלקות אשפוז.
ליאת קליין: ארחיב על הדברים בהמשך, לפתרונות ולדברים שיוצגו פה, כי אני יודעת שהמשרד הולך להציג דברים חדשים.
רוני גמזו: קודם כל, תודה, כבוד היושבת-ראש, ותודה לכולם על ההתכנסות הזאת.
רוני גמזו: תודה גם לליאת על המכתב בשם איגוד מרכזי הסיוע.
רוני גמזו: אני רוצה להציג את המצב.
רוני גמזו: אתייחס גם לנושא האשפוזי, אבל אני אנצל את ההזדמנות הזאת כדי להראות את כל המכלול, ואולי גם לקבל הערות על כל המכלול.
רוני גמזו: אני מדבר בשם בריאות וגם רווחה.
רוני גמזו: ברווחה עושה כאן את מרב העבודה – כמובן, בתיאום אתנו יחד, עם משרד הבריאות.
רוני גמזו: תראו את הפריסה, ונוכל להתקדם.
רוני גמזו: ברור שאנחנו מבינים שצריך כאן פתרון מיוחד, ייחודי, מכוון, שצריך להיות על כל הרצף.
רוני גמזו: אכן ב-2007 היה שינוי, כי הגיע תקצוב מאז ההתערבות של ראש הממשלה הקודם אולמרט בנושא הזה.
רוני גמזו: התקצוב הגיע ממשרד ראש הממשלה בשלבים הראשונים, עבר דרך רווחה ועבר דרך בריאות, אבל היום התקנות התקציביות חונות בסופו של דבר בתוך המשרדים שלנו.
ורד סויד: על-פי הבקשה שלכם.
רוני גמזו: כן, כי כך זה צריך להיות, כדי שיהיה מצב שהוא בבסיס, ולא טלאים.
ורד סויד: הרשות לקידום מעמד האשה ניהלה מאבק על זה.
רוני גמזו: בהחלט, אני חושב שזה היה דבר נכון.
רוני גמזו: הרצף עצמו זה מרכזים לאיתור וסיוע דחוף, מרכזי טיפול אמבולטוריים, מרפאתיים, פתרונות אשפוז, וצריך לזכור גם את השיקום בהשלמה של כל התהליך הזה.
רוני גמזו: בצד הדחוף יש לנו מרכזי הסיוע, זה רווחה בעיקר, או בעצם מסגרות של מתנדבים ומוקדי מיון בתוך בתי החולים.
רוני גמזו: יש לנו חמישה בתי חולים שעושים את זה.
רוני גמזו: אציג את זה בהמשך.
רוני גמזו: בצד המרפאתי הפתרונות הם מרכזי הטיפול, שאומר מילה בהמשך עליהם.
רוני גמזו: הרוב מכוון דרך הרווחה, מרכז לטם, שמכוון דרך משרד הבריאות, ועוד יחידות טיפול נוספות, שמשרד הרווחה מתעתד וכבר עכשיו פורס אותם בפריסה גיאוגרפית הרבה יותר רחבה.
רוני גמזו: בצד האשפוזי אכן יש לנו מיטות במחלקות בבריאות הנפש.
רוני גמזו: אציג את זה, אומר מה הבעייתיות ומה הפתרון שלנו.
רוני גמזו: הן בתוך בריאות הנפש הכללי, מיועדות לזה, מתוגברות בצוות.
רוני גמזו: אנחנו משלמים בנוסף.
רוני גמזו: ויש הבעייתיות שתוארה כאן.
רוני גמזו: זה בטח לא פתרון הקבע.
רוני גמזו: זה מסוג הדברים שמבחינתי, שיגיעו לוועדת בדיקה.
רוני גמזו: אז יום-יום הייתי רוצה לקבל את זה.
רוני גמזו: זו עבירה קשה, מעבר לחוק זכויות החולה, זו עבירה קשה של כללי האתיקה וכללי המקצוע וההתנהגות שהולמת רופא.
רוני גמזו: זו עבירה קשה, שיכולה להסתיים בהתליית רשיון.
רוני גמזו: בצד האשפוזי, אין מחלוקת – צריך מרכז ארצי מתמקצע, שיבצע את הפעילות המיוחדת האשפוזית, ומעבר לכך, כבר עכשיו הרווחה פועלת ליצירת תחליפי אשפוז.
רוני גמזו: אני מניח שהרווחה תרחיב.
רוני גמזו: גם בצד השיקומי צריכות להיות מסגרות ייעודיות, ובתוך סל שיקום בבריאות הנפש יש גם מסגרת אחת כרגע בקיבוץ הרדוף.
רוני גמזו: נאמר על זה מילה בהמשך.
רוני גמזו: המרכזים הדחופים נותנים סיוע ראשוני לא למצבים שבהם התקיפה היתה בילדות - רוב המצבים זה טראומות ילדות - אבל יש עדיין מצבים שקורים בזמני ההווה, ויש לנו חמישה מרכזים כאלה.
רוני גמזו: הם נתמכים בכ-3 מיליון שקל על-ידי משרד הבריאות.
רוני גמזו: אנחנו מוודאים שהמערכת עובדת.
רוני גמזו: הפיזור הגיאוגרפי כרגע הוא טוב.
רוני גמזו: בעבר היה חסר לנו בסורוקה.
רוני גמזו: יצרנו בסורוקה מרכז, וכרגע יש לנו פיזור - צפון, מרכז, ירושלים ודרום.
רוני גמזו: מעבר לזה, יש מרכזי הסיוע – משרד הרווחה יאמר אותם, הם גם מתקצבים את זה.
רוני גמזו: חלקם מבוססי מתנדבים, אבל נתמכים על-ידי רווחה.
רוני גמזו: לא אקח את זה מכם.
ציפי נחשון גליק: כדאי אולי שכבר אגיד, כי אין הרבה מה לומר.
ציפי נחשון גליק: לא חלקית.
ציפי נחשון גליק: 6.5 מיליון שקלים.
רוני גמזו: אני אדלג על הפתרונות של הרווחה - רק אזכיר אותם במילה, ואחר כך ציפי תרחיב.
ציפי נחשון גליק: אבל אין טעם להזכיר, אם אגיד את זה.
רוני גמזו: אלה מרכזי הטיפול, שחמישה מתוכם מופעלים על-ידי הרווחה.
רוני גמזו: ציפי תרחיב בהמשך.
רוני גמזו: מרכז לטם הוא באחריות משרד הבריאות.
רוני גמזו: הוא מתוקצב בדומה ליתר המרכזים.
רוני גמזו: הוא מצליח לטפל בקצת יותר, כי הוא גם מבצע הדרכות, אז יש לו יכולות להגדיל את הכמות.
רוני גמזו: הוא מטפל גם בדברים.
רוני גמזו: גם הרווחה בהמשך הולכים לעשות שינוי שכזה.
רוני גמזו: באחרונה, יחד עם הרווחה, יש שלוחה נוספת של לטם, שתהיה למגזר החרדי.
רוני גמזו: גודל המתחם של מרכז לטם בתוך איכילוב מאוד מוגבל.
רוני גמזו: צפוף מדי.
רוני גמזו: כמות המטפלים וכמות המשאבים שיש להם, על אף שהם מקבלים כ-200 לשנה, יוצרת עדיין המתנה.
רוני גמזו: עד שנה.
רוני גמזו: שוחחתי אתמול עם צביה, ואלה המספרים שקיבלתי – כשנה.
רוני גמזו: אבל יכול להיות שזה יותר.
רוני גמזו: בעצם הטיפול הנפשי והתמיכה אצל נפגעת תקיפה מינית – רובם מהילדות, 90 אחוז מהמקרים – לא מסתיים תוך חצי שנה-שנה; זה התקשרות ארוכת טווח.
רוני גמזו: זה סיוע והתחברות ארוכת טווח.
רוני גמזו: על זה נוספות פונות כל הזמן.
רוני גמזו: לכן ככל שאנחנו עוברים עם הזמן, אם אנחנו לא מרחיבים את המשאבים, התור יגדל.
רוני גמזו: אם אנחנו לא מרחיבים את המשאבים גם בצד כוח האדם וגם בצד המקום הפיזי, אנחנו מגיעים לצפיפות ולחסימה.
רוני גמזו: אני מציג לכם כאן את כל המורכבויות שקיימות.
רוני גמזו: זה גדל הרבה יותר מבריאות נפש אחרת, על אף שגם בבריאות הנפש יש מקומות מסוימים שיש לנו גם תורי המתנה שכאלה, אבל יש כאן רגישות יותר גבוהה כדי למנוע כאן.
רוני גמזו: בואו נזכור שאנחנו בפתחה של רפורמה בבריאות הנפש.
רוני גמזו: כמובן, מצבים נפשיים שכאלה כלולים ברפורמה, אבל ההתמקצעות המיוחדת מכוונת למצב שבו לטובת הטיפול המקצועי הנכון אתה עדיין תרצה שהוא ירוכז באותם מקומות מתמקצעים.
רוני גמזו: יחידות הטיפול – אתן לציפי להרחיב על זה, כי זה פיזור, הגדלה של אותם מרכזי טיפול ליחידות טיפול, ופיזור גיאוגרפי הרבה יותר רחב, מותאם תרבותית גם במקומות מסוימים.
רוני גמזו: לא ארחיב.
רוני גמזו: מענה אשפוזי.
רוני גמזו: במחצית השנייה של 2010 ניסינו להקים את המענה האשפוזי בתוך מרכז לטם.
רוני גמזו: היו שם כמה בעיות.
רוני גמזו: הבעיה של התקצוב החד-פעמי לא היתה הבעיה הקריטית, כי אין לנו בעיה בהקשר הזה להתחייב; הבעיה היתה, והיא עדיין, מקום פיזי – איפה אתה ממקם את זה.
רוני גמזו: אתה צריך כאן לפחות מסגרת של עשר מיטות.
רוני גמזו: אם אתה אומר שהיא ארצית, אתה לא יכול להסתפק בארבע מיטות, אלא צריך מסגרת יותר רחבה.
רוני גמזו: כרגע בבית החולים איכילוב אין מערכת אשפוזית של בריאות הנפש.
רוני גמזו: גם, כמובן, לא היתה ב-2010.
רוני גמזו: מעבר לוויכוח עם האוצר, כי זה תוספת של מיטות, יש כאן שאלה של הקמת המסגרת הפיזית.
רוני גמזו: בשנה האחרונה הכרענו – אני וגורמי המקצוע – להקים מסגרת בתוך איכילוב של מעל 30 מיטות; מסגרת מחלקת נפש, אבל צמוד אליה, בהפרדה, אמור להיות ומתוכנן להיות, ושוחחתי עם פרופ' ברבש שלשום כדי לוודא שזה בתוכנית שלהם - בצורה ברורה זה בתוכנית – כרגע מסומנות שם 4 מיטות, אבל אנחנו נהיה בדברים עם בית החולים איכילוב כדי להפוך את זה ליחידה של 8 עד 10 מיטות במסגרת המינימלית.
רוני גמזו: זה אומר טווח זמן – תוך כמה זמן זה יקום שם – ההבטחה שקיבלתי היא שנתיים.
רוני גמזו: כלל המסגרת, כלומר אנחנו צריכים לעבור 14, 15, וזה אמור להיות בתחילת 16.
רוני גמזו: כשתכננו את זה, בפיזור של המיטות, והענקנו את המיטות האלה, היתה שאלה שרבצה למולי – מה אני עושה בשלב הביניים?
רוני גמזו: כי גורמי המקצוע אמרו לי שמעבר לעובדה שהם יאושפזו במחלקות לבריאות הנפש, כוח האדם שנדרש לאותן נשים או לאותן מאושפזות, הוא שונה ממה שאנחנו רגילים לתת ולהגדיר לאותן מחלקות – הוא גדול יותר.
רוני גמזו: לכן הגדרנו יחד עם גורמי המקצוע אצלי במשרד פיזור גיאוגרפי של 2 מיטות בצפון – רמב"ם, 2 מיטות במרכז – שיבא, ו-2 מיטות בדרום - באר שבע.
רוני גמזו: זה לא אופטימלי, כי זה נמצא בתוך המחלקות- - -
רוני גמזו: הרוב לא.
רוני גמזו: בבאר שבע זה לא בית חולים כללי אלא בית חולים לבריאות הנפש, אבל בבאר שבע זה נפרד מהמחלקה.
רוני גמזו: רצינו להתמקד בבתי חולים כלליים, כי המדיניות שלנו היא להוסיף מיטות ולחזק את בריאות הנפש בתוך בתי חולים כלליים.
רוני גמזו: מה שאתם רואים, 6 המיטות האלה, זה לא היעד הסופי שלנו; זה פתרון ביניים, עד שנגיע ליעד הסופי במרכז לטם באיכילוב.
רוני גמזו: יש לזה עלות שנתית של כ-700 אלף שקל תוספת תשלום לאותם בתי חולים.
רוני גמזו: זה המצב, זה הפתרון שלנו כרגע.
רוני גמזו: מבחינת האם זה חד-פעמי או לא – זה כבר לא חד-פעמי, כי אנחנו עוסקים כרגע ברפורמה שבהסכם האחרון לפני כשנה השגנו תוספת של 190 מיטות בריאות נפש לכל המערכת.
רוני גמזו: צבענו בתוך ה-190 מיטות הללו מיטות מיועדות לנושא הזה.
רוני גמזו: זה הצוות הייעודי.
רוני גמזו: זה תוספת התשלום.
רוני גמזו: זה התוכנית העתידית.
רוני גמזו: כאמור, החלק העליון זה של משרד הבריאות לטם.
רוני גמזו: יש חלק תחתון של רווחה, שאשאיר לציפי להרחיב על נושא חלופות האשפוז.
רוני גמזו: שיקום.
רוני גמזו: ברור לנו שזה לא נגמר לאחר האשפוז, וזה לא נגמר בזמן התהליך המרפאתי.
רוני גמזו: יש לנו, כמובן, סל שיקום – הוא מתחייב לפי החוק.
רוני גמזו: הוא לא תמיד קולע לאותן נשים, אבל אני קצת מוגבל כאן, כי אלה ההגדרות של סל השיקום בחוק הנוכחי.
רוני גמזו: בתוך הרדוף יש לנו 11 מקומות לשיקום של האוכלוסייה הספציפית הזאת.
רוני גמזו: קצת ביררתי אתמול ועשיתי סבב מול כל המנהלות של מרכזי הטיפול.
רוני גמזו: ההערכה שהיא שצריך כ-20.
רוני גמזו: אנחנו נפעל כדי להתאים הוסטלים שיגיע למסגרת כפולה מהמסגרת שאנחנו נותנים כרגע.
רוני גמזו: אם אתם רוצים שאדבר גם על נושא ההפרדה המגדרית, אוכל לעשות זאת עכשיו.
רוני גמזו: באיכילוב לא קיים כרגע אשפוז בכלל.
רוני גמזו: אין להם אשפוז של בריאות הנפש.
רוני גמזו: הם צריכים לעשות בינוי.
רוני גמזו: נתמוך בהם בבינוי – אני אומר את זה בזהירות.
גדי לובין: בתמחור של המיטות האלה הוקצבו למעלה מ-60 אלף שקלים רק לתחום של הכשרת אנשי המקצוע שיסייעו לנפגעות, כלומר זה ודאי נושא שנלקח בחשבון; זה לא 2 מיטות, עלות מיטה ואח, נקודה, אלא הקצבנו כסף להכשרה המקצועית, שתונחה על-ידי מרכז לטם, כנראה, בשיבא ובבאר שבע, ולגבי המרכז ברמב"ם – על-ידי המרכז בבני ציון.
גדי לובין: הם כבר נמצאים בקשר, וכבר התחילו לעדכן אותי בתהליך הכשרה שהם מקבלים.
שמואל הירשמן: שלום, שמי ד"ר הירשמן, ואני מנהל את המחלקה שהקים המערך לטיפול בנפגעות תקיפה מינית בבית החולים שער מנשה.
שמואל הירשמן: אני חושב שהגישה של משרד הבריאות, להקים מקום ייעודי, היא הגישה הנכונה, ויש ללכת בכיוון הזה.
שמואל הירשמן: אבל אם אנחנו מדברים על פתרון ביניים, שאמור לשמש מספר שנים – לי לקח להכשיר את הצוות מספר שנים כדי להגיע לתוצאה הקיימת.
שמואל הירשמן: בבית החולים כפר שאול יש צוות שהכשיר עצמו משך שנים ונתן שירות.
שמואל הירשמן: בבית החולים שער מנשה יש מחלקה שהתמחתה בנושא הזה.
שמואל הירשמן: רק מתוך המחשבה שכביכול יש סטיגמה יותר קשה לתת בבתי חולים פסיכיאטריים את המענה, אני חושב שבתקופת הביניים זו טעות לבוא למסגרות, שלא התמקצעו בנושא, שלא מכירים אותו, לתת להם 2 מיטות, ולכסות תקופת ביניים.
שמואל הירשמן: הרי רק ללמוד את הנושא ייקח להם שנתיים-שלוש.
שמואל הירשמן: הרי יש בפריסה ארצית, גם בדרום, גם בירושלים וגם בשער מנשה צוותים מיומנים, שזה התחום שלהם.
שמואל הירשמן: לגבי השאלה, האם זה צריך להיות בבית חולים כללי או בבית חולים פסיכיאטרי, אני מסכים עם ורד, שזה תנאים לא קלים.
שמואל הירשמן: מצד שני, כל מטופלת שמגיעה למחלקה, בשחרור אני שואל אותה, איך הרגישה במחלקה שהיא גם מעורבת ושהיא גם בבית חולים כללי.
שמואל הירשמן: הדברים אינם כל כך פשוטים.
שמואל הירשמן: המטופלת שהשתחררה אתמול אמרה לי שמבחינתה, אין הבדל משמעותי.
שמואל הירשמן: יש לי פה חומר, שיחות של מטופלות שמדברות על העניין הזה.
שמואל הירשמן: לפעמים זה גם יותר קל.
שמואל הירשמן: יש בתוך המחלקה הפרדה, אבל העובדה שזו מחלקה מעורבת, למרבית המטופלות זה לא מפריע.
שמואל הירשמן: יש מטופלת שזה כן הפריע לה, ולכן היא לא התאשפזה, וזה בהחלט נכון.
שמואל הירשמן: העובדה שזה בית החולים פסיכיאטרי, לפעמים זה יתרון, ולפעמים גדול מאוד.
שמואל הירשמן: במשבר הנפשי שקורה בזמן ההחמרה, המחשבות האובדניות הן מאוד חזקות ומאוד פעילות.
שמואל הירשמן: בכל בית חולים כללי יש היום מרכז מסחרי, למשל, וכולנו יודעים שתוך שתי דקות אפשר להגיע לבית המרקחת ולקנות את כל הדברים שלא צריך וכו'.
שמואל הירשמן: דווקא המתחם של בית חולים פסיכיאטרי, שהוא סגור במידה מסוימת, ומאפשר להיות במחלקה שהיא פתוחה, שהיא לא נותנת את התחושה שאתה כלוא, ומצד שני, המתחם עצמו סגור – אנחנו מצאנו את זה כיתרון גדול, במיוחד בתחומים שצריך אשפוז, כי הרבה פעמים האינדיקציה לאשפוז היא בגלל התגברות של מחשבות אובדניות.
שמואל הירשמן: לפעמים האינדיקציה לאשפוז היא החמרה של דיכאון ודברים כאלה – זה באמת לא כל כך משנה, אבל כשזה התגברות של מחשבות אובדניות, מצאנו יתרון גדול מאוד להיות בסביבה – לפחות אצלנו – יפה וסגורה בשער.
שמואל הירשמן: לסיכום, אני חושב שאם מקדישים משאבים לתקופת ביניים, אני חושב שצריך ללכת על מסגרות קיימות שכבר התמקצעו בזה, לתת להם את המשאבים להחזיק את המערכת, מה גם שכשתקום, בעזרת השם, ובאמת זה מאוד חשוב, בבית חולים בסורצקי בתל-אביב, הרי זה לא יספק את כל המיטות בכל הארץ; יהיה צורך במיטות נוספות.
שמואל הירשמן: זה לא שתהיה רווחה.
שמואל הירשמן: מזעזע לראות את הנתונים, אבל כשהתחלנו לחפש את המטופלות, הסתבר לנו שזה בכל מקום.
ציפי נחשון גליק: אדבר על הצרף שאנחנו או מפעילים או שותפים בהפעלתו, וכמובן, בזכות המימון אנחנו שותפים.
ציפי נחשון גליק: קודם כל, בקצה של ההתערבות יש מרכזי הסיוע לנפגעות תקיפה מינית.
ציפי נחשון גליק: יש 11 מרכזים.
ציפי נחשון גליק: 9 מהם חברים באיגוד מרכזי הסיוע, עוד אחד לאוכלוסייה הערבית – לא חבר באיגוד, ועוד אחד מופעל על-ידי רשות מקומית באילת.
אורית סוליציאנו: בתוך האיגוד יש מרכז שיושב בנצרת.
ציפי נחשון גליק: אנחנו תומכים כספית בכל 11 המרכזים האלה ב-6.5 מיליון שקלים, שזה תקציב שגדל במיליון וחצי בשנה הנוכחית, וקיימת שותפות לגבי המענה הזה, שהוא חדר המיון הראשוני שנותן מענה לאלפי פניות בשנה.
ציפי נחשון גליק: כמשלים לזה עד שנת 2006 מרכז הרווחה הפעיל שני מרכזי טיפול.
ציפי נחשון גליק: בזכות הוועדה למעמד האשה בכנסת בסוף 2006 – גדעון סער היה היושב-ראש – ובזכות הרשות לקידום מעמד האשה, הצלחנו לגייס סכום מאוד נכבד, ומדינת ישראל פתחה חמישה – באמצעות משרד הרווחה ואחד באמצעות משרד הבריאות – ששה מרכזים גדולים אזוריים, לטפל במאות צעירות ונשים בשנה במקביל.
ציפי נחשון גליק: תמיד יש עוד מה לעשות.
ציפי נחשון גליק: אני כרגע אומרת מה אנחנו עושים.
ציפי נחשון גליק: אנחנו גם יודעים שצריך עוד לעשות.
ציפי נחשון גליק: סך הכול התקציב שעומד לרשותנו כרגע לחמשת המרכזים האלה הוא 6 מיליון שקלים.
ציפי נחשון גליק: בנוסף, כדי להנגיש שירותים, ואני בטוחה שזה גם יקל על מרכז לטם מבחינת ההמתנה, אנחנו פתחנו השנה עשר יחידות כדי להנגיש שירות, ולכן אני בטוחה שאוכלוסיית כפר סבא, בת ים, רמלה, לוד ונתניה, שמטופלת היום באיכילוב, תקבל את המענה ברשות המקומית שלה, וזה יצמצם את רשימות ההמתנה גם באיכילוב, וגם ודאי יאפשר לטפל בעוד מאות נשים בשנה.
ציפי נחשון גליק: בנוסף לעשר היחידות האלה, שכבר הקמנו, אנחנו כרגע מקימים עוד חמש יחידות נוספות, גם לאוכלוסייה החרדית וגם בכלל.
ציפי נחשון גליק: אחד המרכזים מתוך החמישה שלנו זה לאוכלוסייה הערבית.
ציפי נחשון גליק: יש שם דוברות שפה.
ציפי נחשון גליק: לאוכלוסייה הרוסית במרכז אחד יש דוברת שפה.
ציפי נחשון גליק: בחיפה, למשל, שנותן מענה לכל חיפה והצפון, לאמהרית – אני לא חושבת, כי רובן דוברות עברית, אלה שמגיעות לטיפול.
ציפי נחשון גליק: דובר שפה.
ציפי נחשון גליק: אין ספק.
ציפי נחשון גליק: בזכות הגדלת תקציב שקיבלנו בזכות חברת הכנסת מרב מיכאלי אנחנו פותחים, בתוך ארבעה מרכזים גדולים שקיימים, יחידות לטיפול בגברים, שיהיו בימים ובשעות נפרדות מהטיפול בנשים.
ציפי נחשון גליק: יחד עם זאת, פיתחנו מודל ליווי תעסוקתי לנשים וצעירות שהן נפגעות התעללות מינית.
ציפי נחשון גליק: יש לנו מודל שכרגע פועל בשני מרכזים.
ציפי נחשון גליק: יש לנו מודל גם של מרכז יום.
ציפי נחשון גליק: הטיפול במרכז הטיפולי מתקיים בין שעה למקסימום שעתיים בשבוע.
ציפי נחשון גליק: גילינו שיש הבדל של בחינת צרכים מבחינת הפונות, ולכן בשני מרכזים כרגע יש לנו מרכז יום, שפתוח בין 3 ל-4 פעמים בשבוע בשעות היום ואחר הצהריים, ובנוסף לשעת הטיפול הן יכולות לבוא למין בית פתוח, להיות שם.
ציפי נחשון גליק: זה מתאים לכאלה שלא משולבות עדיין בתעסוקה.
ציפי נחשון גליק: אין שם בשלב הזה של הטיפול את המסוגלות התעסוקתית, ולכן הן זקוקות למעטפת הזאת.
ציפי נחשון גליק: בנוסף, יש לנו בשיתוף עמותת על"ם, מודל של בית חם, שזה מועדון טיפולי לצעירות.
ציפי נחשון גליק: זה גם אינטנסיבי - הן באות בין פעמיים לשלוש בשבוע אחר הצהריים, גם כדי להיות שייכות לקבוצת שייכות מבחינת לא להרגיש בדידות בשלב שמתחילות את הטיפול.
ציפי נחשון גליק: 18 עד 25.
ציפי נחשון גליק: יש גם קבוצת שייכות.
ציפי נחשון גליק: הן מקבלות גם ארוחת ערב, יש מתנדבות שמכילות אותם שם.
ציפי נחשון גליק: בנוסף, המשרד שלנו מפעיל דירת מעבר אחת, שמיועדת לנפגעות תקיפה מינית, שבשלב של הטיפול חופשות מצבים שהן לא יכולות להמשיך לגור בבית או אין אפשרות או הן מחויבות לצאת מהבית – יש המענה הזה.
ציפי נחשון גליק: כן, יש שם 6 מיטות.