GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אורית סוליציאנו: אנחנו מאוד מעריכות את שיתוף הפעולה אתכן.
אורית סוליציאנו: אין ספק שהיום יש לנו כנסת שהיא פשוט נפלאה למאבק הזה של כולנו נגד אלימות נגד נשים, ילדים, גברים, אלימות מינית ובכלל.
אורית סוליציאנו: אנחנו החלטנו השנה לעסוק בדוח השנתי של איגוד מרכזי הסיוע בנושא הורות בצל הפגיעה.
אורית סוליציאנו: אנחנו נרחיב על זה בהמשך, אבל פגיעה מינית, אנחנו קוראות לה פיגוע רב משתתפים, יש את הנפגעת עצמה, או הנפגע, נדבר בלשון נקבה, אבל כמובן זה תקף לבני שני המינים.
אורית סוליציאנו: יש את כל המערכת שסובבת אותה, וצריך לתת יחס וטיפול לכל המערכת הזאת.
אורית סוליציאנו: אנחנו ראינו בנתונים שלנו שיעור די נמוך של הורים שבנות בגיל העשרה הן מקור המידע לפגיעה.
אורית סוליציאנו: אפרופו מה שקרה בתקופה האחרונה הסיפור על פרשת הזמר המפורסם, וכל מה שסביב זה, ואיפה היו ההורים, וכל השאלות האלה שנשאלות עכשיו, זה במקרה מתקשר לנושא שלנו היום.
אורית סוליציאנו: אני אציג קצת את הנתונים השנתיים של תשעת מרכזי הסיוע שפועלים ברחבי הארץ, ואחר כך נשמע עדויות.
אורית סוליציאנו: אנחנו רוצות כאן לדבר על מה המשמעות של פגיעה מינית, כי אנחנו חושבות שהציבור לא מבין את זה מספיק טוב.
אורית סוליציאנו: אין לנו נתונים ל-2012, כי 2013, עוד לא נגמרה.
אורית סוליציאנו: ל-9 מרכזי הסיוע שפועלים ברחבי הארץ הגיעו כ-40 אלף פניות, מתוכם 7,700 פניות חדשות.
אורית סוליציאנו: וכפי שציינה חברת הכנסת עליזה לביא, הנתון הכי מזעזע בעיניי 64% מהפניות אלינו ילדים עד גיל 18.
אורית סוליציאנו: אני חושבת שהחברה הישראלית לא מודעת שיש כזאת פגיעה נרחבת בילדים, זה מדבר עם הדוח שהוצג בשבוע שעבר בוועדה לזכויות הילד, על כך ש- 17% מהילדים דיווחו על פגיעה מינית, זה נתון שקשה מאוד לעכל את זה, אחד משישה.
אורית סוליציאנו: לגבי החלוקה המגדרית, אתם רואים את הנתונים - 88% מכל הפניות שלנו זה אנשים עד גיל 12, זאת החלוקה 80% בנות, 20% בנים, בשקף הבא עד גיל 13 - 86%, 14% בנים, זה נקודה מאוד חשובה.
אורית סוליציאנו: הנושא של שיהוי בדיווח, עד גיל 12, הפנייה אלינו נעשתה מעל 10 שנים.
אורית סוליציאנו: ככל שהגיל צעיר יותר הדיווח מאוחר יותר, והנתון הזה הוא מאוד משמעותי, זה אומר שהמערכות שסובבות סביב הילד, צריכות לשים לב, כי להן הכוח לזהות את הפגיעה.
אורית סוליציאנו: בין גיל 13 ל-18, אתם רואים שבשנה הראשונה דווקא יש שיעור גבוה של פונים 58% פניות.
אורית סוליציאנו: זאת נקודה חשובה, בהקשר למה שאמרתי בפתח דבריי, זהות הפונה למרכזי הסיוע, מדובר עד גיל 12.
אורית סוליציאנו: אתם רואים שהעמודה הכי גבוהה זה הורה ובן משפחה, לעומת זאת, בן גילאי 13 ל-18, אתם רואים שהפנייה על ידי הורה או בן משפחה היא פחות גבוהה, ודווקא בגילאים האלה, הנפגעות עצמן פונות יותר.
אורית סוליציאנו: סוג הפגיעה, הנתון המאוד קשה שעד גיל 12 רוב הפגיעות 70% גילוי עריות, וגילאי 13 עד 18 בשקף הבא רואים שרוב הפגיעות 40% אונס, מעשה סדום, וניסיון אונס.
אורית סוליציאנו: אנחנו ביקשנו, אנחנו מדי שנה גם מעגנים נתונים מהמשטרה, מהפרקליטות, אלה הנתונים שקיבלנו בשנת 2012, אני חייבת לציין ששיתוף פעולה יוצא מן הכלל מהגורמים במשטרה שנתנו את הנתונים, מתוך ה-5,085 תיקי עבירות מין שנפתחו, תראו את השיעור 2,187 עם תיקי עבירות מין כלפי קטינות.
אורית סוליציאנו: שני הנתונים הבאים בדיוק הפוכים מהנתונים של מרכזי הסיוע, ואפשר לתת לזה פרשנות אחר כך, ב-84% מתיקי עבירות המין כלפי קטינים, הדיווח הוא על פגיעה שנעשתה על ידי אדם שאיננו בן משפחה, אצלנו זה בדיוק להיפך, כלומר, זה בעצם אומר שהרבה יותר קל לדווח למשטרה על פגיעה שנעשית על ידי בן אדם זר, והרבה יותר קשה, או שלא מדווחים על פגיעה שנעשית בתוך המשפחה.
אורית סוליציאנו: ו-16% מתיקי עבירות המין כלפי קטינים התוקף הוא בן משפחה.
אורית סוליציאנו: כ-50% מהתיקים שנפתחו במשטרה בגין עבירות מין כלפי קטינים, מדובר על גילאים מתחת לגילאים 12.
אורית סוליציאנו: אפשר לראות את סוגי העבירות, אני לא אתעכב על זה כרגע, עד גיל 12 62% מעשה מגונה בכוח, ובשקף הבא גילאי 13-17 גם באותו שיעור פחות או יותר.
אורית סוליציאנו: מהנתונים שקיבלנו מהפרקליטות 238 תיקים טופלו בגין עבירות מין במשפחה ועבירות מין בידי האחראי על חסר ישע, 103 תיקים טופלו בגין בעילה אסורה בהסכמה, זאת העבירה שכרגע מדברים עליה בהקשר לפרשת הזמר, ומתוך סך התיקים של עבירות המין.
אורית סוליציאנו: ב-126 תיקים בגין עבירות מין במשפחה ובידי אחראי על חסר ישע הסתיים הטיפול מהסיבות הבאות, אתם רואים ש-106 תיקים נסגרו, היו 15 הרשעות, זיכוי אחד.
אורית סוליציאנו: בנושא של בעילה אסורה בהסכמה, הסתיים הטיפול ב-73 תיקים, 55 מתוכם נסגרו, היו 12 הרשעות, זה מראה על הקושי הרב בטיפול בתלונה ובהצלחה בהליך הפלילי במקרים הללו.
אורית סוליציאנו: זה הנתונים שלנו, אנחנו חושבות, לצערי הרב, שעדיין בחברה הישראלית אין הפנמה מספיק גדולה לגבי החומרה של עבירות מין.
אורית סוליציאנו: כל הפרסומים האחרונים, גם על אותן נערות, גם על הפרשה של עמנואל רוזן, שעוד לא הסתיימה, כל הזמן יש מעגל של האשמת הבחורות, האשמת הנפגעות.
אורית סוליציאנו: בעינינו זה דבר בלתי מתקבל על הדעת, אנחנו יודעות בשטח עד כמה קשה לבוא ולהתלונן.
אורית סוליציאנו: אנחנו מאמינות שנשים שמעזות לפרוץ את החומה הזאת ולהתלונן, הן יודעות את המחיר הזה, והן עושות את זה בגלל שהפגיעה היא מאוד קשה, ואז הן נתקלות בחוסר אמון חברתי, ומאוד קשה לשנות את התפיסות האלה, זה המאבק החברתי שלנו.
אורית סוליציאנו: אם ניתן, היינו רוצות לתת כמה מלים על ההשלכות הנפשיות הקשות של הפגיעה הנפשית, וטניה גלבוע, מנהלת המרכז והסיוע אצלנו בשפלה תפרט.
אורית סוליציאנו: 9 מרכזי הסיוע פועלים ברחבי הארץ, המרכז הראשון הוקם בתל אביב ב-1978, המנהלת שלו כאן מרים שלר.
אורית סוליציאנו: המרכז הגדול בארץ, הוותיק בארץ, אחר כך קמו עוד מרכזים.
אורית סוליציאנו: יש 7 מרכזים שהם לוקאליים, ושני מרכזים שהם לאוכלוסיות יהודיות, מרכז סיוע לנשים דתיות, מרכז סיוע לנשים ערביות, וגם לציין שבמרכז סיוע בתל אביב יש שני קווים לגברים, קו סיוע לגברים דתיים, וקו סיוע לגברים רגילים, לא דתיים.
אורית סוליציאנו: 1202, זה מספר הכללי של מרכזי הסיוע.
אורית סוליציאנו: 1203 זה המספר לגברים, ויש עוד שני מספרי טלפון לקווים היעודים לנשים ערביות ונשים דתיות.
אורית סוליציאנו: היום אנשים מחפשים באינטרנט.
אורית סוליציאנו: כותבים מרכזי סיוע וככה מוצאים אותנו.
אורית סוליציאנו: קצת היסטוריה, במשפט אחד, שזה בזכות חברת הכנסת אורלי לוי, המספרים הללו למיטב ידיעתי וזכרוני, בעצם זה הישג גדול שהמספרים האלו פעם לא היו חינם.
ליאת קליין: היום חלק מאותם מספרי חירום.
אורית סוליציאנו: עוד דבר שהם לא מזהים את הטלפונים, זה כתוצאה מביקור במרכז הסיוע שלנו בנגב, שם פגשה חברת הכנסת אורלי לוי בנשים בדואיות שסיפרו שהן לא מעזות גם להתקשר, לא רוצים שיראו בפלאפונים שלהם, וגם זה עולה כסף, בזכות הביקור הזה ככה קורה שינוי חברתי - יש היום מספרים.
טניה גלבוע: שלום לכולם, אני מנהלת את אחד ממרכזי הסיוע, מרכז סיוע השפלה "תאיר".
טניה גלבוע: פיזית אנחנו יושבות ברחובות, ונותנות מענה אזורי, אחד מ-7 מרכזים שנותנים מענה אזורי.
טניה גלבוע: אני רוצה כמובן לברך את כל מי שיושבים פה במליאה, גם שותפות שלנו לעשייה שלנו לחברות הכנסת, וגם הילה סגל משפ"י, ומהמשטרה.
טניה גלבוע: אני חושבת שבלי שיתוף פעולה הזה אנחנו לא נוכל לתת את המענה המדויק למשפחות ולנפגעים ולנפגעות - קודם כל נתחיל בלהגיד תודה.
טניה גלבוע: אני רוצה להגיד כמה מלים.
טניה גלבוע: אני אדבר בכמה דקות הקרובות גם על ההשלכות של הפגיעה לא רק על הנפגע או הנפגעת, אלא גם על המשפחה, על ההורים, על המערכת שצריכה לתת את התמיכה העיקרית לילד או לילדה.
טניה גלבוע: אני רוצה להגיד ולהתחיל בסיפור אישי שלי מהקו.
טניה גלבוע: אני גם כמנהלת, אבל אני גם נותנת מענה בקו סיוע.
טניה גלבוע: מי שפונה אלינו לקווי הסיוע ל-1202, זה לא רק הנפגעים והנפגעות, אלא גם אנשי מקצוע שפונים אלינו להתייעץ איתנו, אם זה יועצות בתי ספר, ואם זה עובדות סוציאליות ופסיכולוגיות, וקציני מבחן, וקצינות מבחן.
טניה גלבוע: אבל מי שפונה אלינו, אלה גם בני המשפחה של הנפגעים והנפגעות, גם ההורים וגם האחים שלהם, וגם להם אנחנו נותנים תמיכה.
טניה גלבוע: יש לא מעט גישות סיוע בתוך המרכז של המשפחה המורחבת.
טניה גלבוע: היו לי לא מעט גישות עם הנפגעת, אבל גם עם האחים שלה, וגם עם ההורים שלה, ואפילו עם הדודים שלה.
טניה גלבוע: אני רוצה להתחיל כדי לסמן את הכאב ואת המשבר העמוק מה עובר על משפחה כשפגיעה נחשפת.
טניה גלבוע: לפני שנתיים בערך, אני הייתי תורנית לילה, ונתתי מענה, והתקשר אבא, בשעה אחת וחצי בלילה, אני לא חושבת שאני אשכח את השיחה הזאת כל חיי, כי זאת הייתה השיחה הראשונה שכאשר סיימתי אותה, וניתקתי אותה פרצתי בבכי.
טניה גלבוע: אותו אבא סיפר בעצם על הבן שלו בכיתה ב' שלאורך כל שנתו הראשונה בבית הספר בכיתה א' הוא נפגע מינית על ידי המלווה שלו, החונך שלו, ילד מכיתה ו'.
טניה גלבוע: ההורים היו הורים ששניהם היו עם איזושהי מוגבלות פיזית.
טניה גלבוע: לאורך כל השנה הילד בכה וצעק, וממש לא רצה ללכת לבית הספר, והם חשבו שזה קשור בגלל שהוא עלה לכיתה א', והתחיל מסגרת חדשה, ואולי בגלל שההורים הם סובלים נכות מסוימת, ובכלל לא חשבו על האפשרות שהוא עובר איזושהי פגיעה.
טניה גלבוע: כשהסיפור הזה נחשף והוא הצליח לספר על מה עבר עליו לאורך כל השנה, השיחה הזאת הייתה קשה עבורי גם במובן האישי, כי באותה נקודת זמן גם לי היה ילד בדיוק באותו רגע, וכשסיימתי את השיחה והלכתי לראות את הילד שלי ישן לו בשקט, חשבתי מה עובר על המשפחה של אותו ילד.
טניה גלבוע: תחושת המשבר העצומה, הבכי, האשמה הגדולה של אותו אבא שלא הפסיק לבכות לאורך כל השיחה, ולא הפסיק להגיד איך אני לא ידעתי, איך אני לא הבנתי, איך אני לא ראיתי.
טניה גלבוע: אני חושבת שזה אחד הקולות היותר חזקים שנשמעים מהורים שמגלים שהילד שלהם או הילדה שעברו פגיעה מינית.
טניה גלבוע: אני חושבת שיש חשיבות מאוד גדולה למה נבחר הנושא הזה השנה כנושא משמעותי, כי אני חושבת שאנחנו צריכים להבין שמעבר לתמיכה על הסיוע ועל הטיפול שצריכים לקבל הנפגעים והנפגעות שעוברים פגיעות מיניות, גם המשפחות שלהם צריכים הרבה מאוד תמיכה וסיוע.
טניה גלבוע: קודם כל הרבה פעמים הם אלה ששומרים על הילד, לפעמים הפגיעה מתרחשת בתוך הבית על ידי אחד ההורים, לפעמים זה נדיר, אבל זה גם מתרחש על ידי שני הורים, אבל ההורים צריכים לקבל תמיכה וכלים.
טניה גלבוע: אורית את אמרת שאנחנו מתייחסות וגם בשפה המקצועית, אנחנו אומרות שכאשר נחשף סיפור של פגיעה בתוך משפחה, אנחנו קוראות לזה אירוע טרור רב נפגעים, וזאת המציאות, כי כאשר ילד או ילדה עוברים פגיעה מינית והסוד יוצא החוצה, המשפחה שלו עוברת טראומה, האחים שלו עוברים טראומה, הדודים, הסבים, והסבתות, זה מעגלים שלמים שכואבים ודואבים.
טניה גלבוע: אני חושבת שאם כל אחת יכולה להסתכל מי שנמצא פה הוא אמא ואבא, וחושבים על איזושהי דוגמה קטנה של איזשהו אירוע קטן שעבר על הילד שלו בבית הספר, איך אנחנו לוקחים את זה, כמה אנחנו יכולים להיות במשבר ולקחת את זה באופן אישי, ומה קורה כשנחשף סיפור כזה של פגיעה מינית וההורים חייבים לקבל את המענה ואת התמיכה.
טניה גלבוע: אני רוצה בכמה דקות שנותרו, קצת להגיד מה עובר על ההורים האלה.
טניה גלבוע: אחד הרגשות הכי גדולים זה הלם, תחושה של הלם גדולה, תחושה של אבל שהם צריכים לעבור, להבין שהילד שלי עבר פגיעה, אולי על ידי בן הזוג שלי, אולי על ידי אחד הילדים שלי, אולי על ידי אחד האחיינים.
טניה גלבוע: בשבוע שעבר התקבלה שיחה על קו הסיוע שלנו, על ידי אמא שילדה בת 14 שלה סיפרה שהיא נפגעה על ידי בן של האח של האמא, על ידי הבן של הדוד שלה.
טניה גלבוע: האמא אומרת בשיחת הטלפון, טניה, את יודעת, יש לי שני אחים, אחד אני כבר לא מדברת איתו כבר כמה שנים, השני, הבן שלו עכשיו אני מבינה שהוא פגע בבת שלי כמה שנים, את מבינה שאם אני אתמודד ואחשוף את הדבר הזה מולם, אני הולכת לאבד גם את האח היחיד שנותר לי.
טניה גלבוע: אני חושבת שזה דוגמה קטנה שמצליחה להראות לנו כמה הדבר הזה מורכב עבור המשפחה.
טניה גלבוע: כשדבר כזה נחשף, המשפחה פשוט מתמוטטת, ולעתים מתפרקת, אנחנו חייבים להמשיך להושיט את היד הזאת.
טניה גלבוע: גם תחושה של אשמה גדולה של איך לא ראיתי, איך לא ידעתי.
טניה גלבוע: צריך לזכור שלפעמים יש סימנים אצל הילדים והילדות, יש סימנים גם שהם פיזיים, וגם סימנים שהם רגשיים, לפעמים הסימנים האלה הם סימנים שיכולים להעיד גם על דברים אחרים שעוברים על הילד, ולפעמים גם אין סימנים.
טניה גלבוע: יש לא מעט נפגעות שאמרו, המטרה שלי הייתה בתור ילדה זה להיות הכי ממוצעת - לא לבלוט בלימודים, לא להיות תלמידה גרועה, לא ברמה החברתית, ושאף אחד לא יידע מה עובר עליי.
טניה גלבוע: אבל הורים שמגלים, ולעתים היו סימנים תחושת האשמה היא מאוד גדולה, וזו תחושה שמלווה אותם, ולפעמים גם תחושה שמשתקת אותם.
טניה גלבוע: תחושה של אבל במובן שהילד שלי לא הולך להיות אותו ילד, או הילדה שלי לא הולכים להיות אותה ילדה כמו שהם היו בעבר.
טניה גלבוע: תחושה של כעס, לפעמים נקמה על מי שפגע בילד או בילדה, תחושה שלפעמים גם כעס כלפי הילד על זה שאני בתור אמא רוצה לחזור למסלול חיים נורמטיביים.
טניה גלבוע: התחושות הן מאוד עמוקות, הן מאוד מבלבלות, לפעמים גם חוסר אונים מאוד גדול.
טניה גלבוע: אני חושבת שהמטרה שלנו של כל הגורמים פה, וגם בזכות הדוח הזה שהוא מאוד מרשים, זה להמשיך לסייע ולעזור.
טניה גלבוע: אני רוצה לסיים באיזשהו ציטוט של אחד המאמרים בחוברת, עמ' 19.
טניה גלבוע: "הפגיעה מאמתת אותם עם הכאבים הקשים ביותר כהורים של ילדים שנפגעו, לעתים גם כילדים שנפגעו בעצמם".
טניה גלבוע: אנחנו רואות את זה במציאות קורה הרבה.
טניה גלבוע: כשנחשף סיפור של פגיעה, ומגיעות אלינו אמהות, ותוך כדי שיחה אנחנו מבינות שגם הן בעבר חלקן הגדול עברו פגיעה, ובגלל מנגנון הגנה שאנחנו קוראות לו דיסוציאציה וניתוק, הדבר הזה בעצם לא מאפשר להן לראות שגם הילדים שלהם עוברים פגיעה.
טניה גלבוע: על מנת לשרוד את המציאות המטורפת הזאת של פגיעה מינית בעיקר בתוך המשפחה, הילדים מפתחים מנגנוני הגנה שבאותה עת הם המנגנונים הכי טובים והכי בריאים כדי לאפשר להם להמשיך לשרוד את המציאות הנוראית הזאת על מנת לאפשר להם לקום בבוקר, ללכת לבית הספר, ולעשות את מה שהם צריכים לעשות.
טניה גלבוע: ככל שפגיעה מתרחשת בגיל מוקדם יותר, היא כבר הופכת ומעצבת את האישיות של הילד, והופכת להיות חלק ממנו, כמו שהוא גם ילד מצחיק, וילד שאוהב ספורט, הוא גם הופך להיות ילד או ילדה שהם מנותקים.
טניה גלבוע: כשהם גדלים, זה מלווה אותם והופך להיות חלק ממי שהם.
טניה גלבוע: ברגע שיש סיטואציה שברמה המודעת או לא המודעת מזכירה איזוהי סיטואציה שיכולה לאמת את מה שהם עברו, בעצם החלק הזה אוטומטית יוצא להגנה.
טניה גלבוע: נכון.
טניה גלבוע: הרבה פעמים אמהות, וגם שמענו מלא מעט נפגעות שאפילו מספרות - אמא עברה במסדרון, פתחה את הדלת, נכנסה, ראתה את אבא שוכב עליי וסוגר את הדלת.
טניה גלבוע: זה קורה, אנחנו חייבות לפקוח את העיניים ולהבין שזאת המציאות.
טניה גלבוע: כשאנחנו מדברות עם האמהות האלה, אנחנו מבינות שגם הן עברו פגיעה.
טניה גלבוע: אני לא רוצה לדבר בהכללות, יש כל מיני סיבות.
טניה גלבוע: יש פה גם נשים שהן ידברו על מה עבר עליהן, ואולי הן יוכלו לדבר מתוך החוויה האישית שלהן.
טניה גלבוע: אני חושבת שאנחנו כן צריכות לקחת בחשבון שיש לא מעט אמהות שהן עברו פגיעה בעצמן, ועל מנת לשרוד את זה הן בעצם מתנהלות בעולם, בחלקים מסוימים הן מנותקות ולא מצליחות לראות את הילדים שלהן שעוברים פגיעה מינית.
טניה גלבוע: אני אמשיך את הציטוט: "עליהם לטפל בילדם שנפגע ולשקמו במשפחה הסופגת את הדי הפגיעה, ותוך התמודדות עם המערכות הסובבות אותה – החברה, מערכת החינוך, מערכות הרווחה והמשפט.
טניה גלבוע: כל זאת תוך התמודדות גם עם תפיסות הרואות בהן שותפים לפגיעה.
טניה גלבוע: פוגעים בפני עצמם, או מי שידעו ולא עשו דבר.
טניה גלבוע: תחושת אשמה מאוד גדולה.
טניה גלבוע: מטרת המאמר הנוכחי להשמיע את קולם ואת התמודדותם המורכבת של הורים שהצליחו לפנות לסיוע על אף המכשולים, הבושה האשמה והכאב שכרוך בהכרה בכך שילדיהם נפגעו".
טניה גלבוע: אני רוצה לסיים במשפט אחרון ולבוא ולהגיד, אנחנו חייבים וחייבות להמשיך לסייע לאותם הורים כדי שהם יוכלו לסייע לילדים שלהם.
טניה גלבוע: תודה רבה.
טניה גלבוע: יש מספר מרכזי סיוע בירושלים שיש קבוצת תמיכה לאימהות וגם בתל אביב.
חנה הרשקוביץ: נעים מאוד, שמי חנה.
חנה הרשקוביץ: אני בגיל 10 עברתי תקיפה מינית על ידי אדם זר ברחוב.
חנה הרשקוביץ: אני כן נכללת בתוך הסטטיסטיקה של הילדים שרצו ישר וסיפרו כן להורים ולמשפחה.
חנה הרשקוביץ: אני זוכרת מבחינת ההתמודדות שוק אחד גדול.
חנה הרשקוביץ: אני זוכרת שישבתי על הספה, חזרתי בדיוק הביתה אחרי שזה קרה, אחותי הגדולה שמעה אותי מהקצה של הרחוב בוכה בהיסטריה.
חנה הרשקוביץ: אני זוכרת שחזרתי הביתה, ויש לי שוק גדול של מה שקרה.
חנה הרשקוביץ: אני זוכרת את עצמי יושבת על הספה, המשטרה בבית, ההורים בבית, כל המשפחה, אחים, אבל אף אחד לא מדבר איתי, אף אחד לא מנסה להבין ממני מה קורה.
חנה הרשקוביץ: אותי לקחו לפסיכולוגית לילדים לטיפול, אין לי שום זכרון מזה היום מה היה במהלך הפגישות.
חנה הרשקוביץ: אצלי בבית החליטו בהחלטה שמעולם לא הבנתי עד לפני שנתיים בערך למה לא מדברים איתי על זה.
חנה הרשקוביץ: יודעת שעברתי משהו, אין לי מושג מה עברתי, עד גיל 18 לא הבנתי בדיוק מה קרה לי, מה עברתי.
חנה הרשקוביץ: אני יודעת שקרה משהו לא טוב, הסביבה הקרובה יודעת בדיוק מה קרה, לי אין מושג.
חנה הרשקוביץ: כל פעם שניסיתי לדבר על זה בבית עם ההורים, אמא שלי התחילה לבכות ויצאה מהחדר.
חנה הרשקוביץ: עם השנים לנסות להבין מה קרה, ניסיתי לעזור לבנות נוספות שעברו איזושהי תקיפה, דיברתי איתן על זה.
חנה הרשקוביץ: כל פעם שסיפרתי לאמא שלי, ובכלל למשפחה בהמון גאווה שאני מנסה להבין מה קורה, ואני עוזרת, ואני מדברת עם בחורות נוספות, אמא שלי תמיד הייתה מגיבה לזה בהיסטוריה ובבכי.
חנה הרשקוביץ: כשהייתי בת 20 ומשהו, יום אחד בכיתי לאחותי הגדולה, והיא נכנסה להיסטריה, לא הבנתי למה היא נכנסת להיסטריה.
חנה הרשקוביץ: היא אמרה לי, אני לא מסוגלת לשמוע אותך בוכה, לא מסוגלת.
חנה הרשקוביץ: כל פעם שאת מתחילה לבכות זה מחזיר אותי 10, 20 שנה אחורה לאותו יום נוראי שזה קרה, ואני ממש מבקשת ממך לא לבכות לידי, אני לא יכולה להתמודד עם זה, זה מחזיר אותי אחורה.
חנה הרשקוביץ: אני השתתפתי בפרויקט של אליסיה שחף "בגיבורות", זה פרויקט של צילומי פורטרט של נשים שעברו תקיפה מינית, וזה היה הפעם הראשונה שלי שבאמת התמודדתי עם מה שקרה.
חנה הרשקוביץ: ויותר מזה הכרחתי את המשפחה שלי להתמודד עם מה שקרה, כי ביקשתי מכל המשפחה, אחים, אחיות, גיסים, הורים שיבואו לתערוכה.
חנה הרשקוביץ: זה עלה להם בהמון קושי להגיע לתערוכה, גם בתערוכה לא דיברנו, אף אחד לא דיבר, כולם בכו, הייתה תערוכה מרשימה למי שהיה.
חנה הרשקוביץ: בסוף התערוכה אמא שלי באה אליי בוכה ואמרה לי - זה לא שלא רציתי לדבר איתך, הפסיכולוגית אמרה לי בסוף הטיפול, אין מה לדבר איתה יותר.
חנה הרשקוביץ: נגמר הטיפול הנושא עבר, ואני מבקשת לא לדבר עם הילדה יותר על הנושא כי זה יחזור.
חנה הרשקוביץ: אם הייתי יודעת הייתי מדברת איתך, אבל נאמר לי בפירוש שזה נגמר, שעברנו את השלב הזה.
חנה הרשקוביץ: אז הבנתי את המקום של ההורים שלי, הבנתי שזה לא שהם ניסו להתחמק מהנושא, וזה לא שהנושא לא היה קיים בבית, זה פשוט העצה שהיא קיבלו מפסיכולוגית ילדים.
חנה הרשקוביץ: אני מודה שעד היום לא דיברו על זה, אנחנו לא מדברים על זה עדיין, אני מרגישה שאני את שלי עשיתי, כן פתחתי את זה למול המשפחה, כן כל המשפחה נתנה את הכבוד והתמודדו עם זה כשהיו בתערוכה.
חנה הרשקוביץ: אני לא מכריחה אותם להתמודד עם זה שוב פעם, אני מתמודדת עם זה יום יום במקומות שלי, מי שאני היום זה בעקבות מה שקרה, לאן שהגעתי בחיים, אני מאמינה שלטוב ולרע הרבה בעקבות מה שקרה.
חנה הרשקוביץ: אחותי הקטנה לא ידעה מזה, היא שמעה מחברה שהיא שכנה, היא שמעה את זה והיא נורא כעסה על ההורים שלי המון שנים למה לא סיפרו, לא הבינה למה הם תמיד מכריחים אותה לקחת אותה לכל מקום ומה ההיסטריה סביבה.
חנה הרשקוביץ: בין האחים אנחנו מדברים על הנושא, לצערי, ההורים שלי עדיין תודה.
שירלי פס: שלום לכולם, אני שירלי, אני אמא לשני ילדים, אני בת 27, נפגעתי בין גיל 10 לגיל 13 פגיעה בבית מבן משפחה.
שירלי פס: אצלי הפגיעה נמשכה כשלוש שנים, אני מניחה שההורים שלי יידעו באיזשהו מובן, אמרתי, היה המון סימנים, ניסיתי כל הזמן למשוך המון תשומת לב מהסביבה שהמקרה לאורך השנים הספציפיות האלה ולאחר מכן, לא קיבלתי שום מענה מהסביבה, כאשר המורים בבית הספר לא רק שהם לא הקשיבו, הם גם דחו אותי, וביקשו ממני להפסיק לעשות פרובוקציות, ולהפסיק להיות ילדה מפריעה ולהתנהג יפה.
שירלי פס: אחרי 3 שנים אני פניתי להורים שלי במכתב, אמרתי להם שאני מבקשת שהפגיעה תסתיים, כי אני בעצם לא מסוגלת יותר להתמודד, ואני מרגישה שאם זה ימשיך, אני אצטרך להתאבד.
שירלי פס: הפגיעה באמת נפסקה, אבל לא היה שום דיון על זה בבית, בעצם שום התייחסות אליי.
שירלי פס: המצב שלי בתור מתבגרת היה מאוד לא קל, מצב שסחבתי אותו לאורך שנים, לא היה לי שום תמיכה לא בבית ולא בחוץ.
שירלי פס: המועקה הנפשית הזאת ליוותה אותי במשך המון שנים, עד שלפני 3 שנים, היה לי איזה מקרה ספציפי אישית בתוך הבית אחרי שהתחתנתי, זה גרם לי לפתוח את המקרה שלי ולהציף אותו בבית.
שירלי פס: באתי להורים והתעמתי איתם, כאשר בהתחלה הם הכחישו, ואחר כך הם הודו במקרה, וזה בעצם פירק את המשפחה.
שירלי פס: אם זה לא פירק את המשפחה כשהייתי בת 13, זה פירק אותה לאחר מכן, ולקח למשפחה המון זמן להתמודד עם הפגיעה.
שירלי פס: אני כל הזמן מתמודדת עם הפגיעה.
שירלי פס: הייתי שנתיים בטיפול פסיכולוגי, זה משהו שמלווה אותי כל הזמן, היום עם שני הילדים שלי בלחנך אותם, לדבר איתם.
שירלי פס: הרבה פעמים גם מנהל אותי בהתמודדות שלי איתם ועם החברה, אני מפחדת לשלוח אותם לחבר, לשחק אחר הצהריים, וההתמודדות הזאת היא לא התמודדות שנגמרת, זה לא שהמקרה קרה והייתי בטיפול פסיכולוגי וזהו, לא, זה משהו שילווה אותי כל החיים.
שירלי פס: אמנם התגברתי על זה, והיום זה חלק ממני, וזה לא מנהל אותי לכל החיים שלי.
שירלי פס: אני הקמתי עסק, ואני עושה המון דברים אחרים.
שירלי פס: חשוב לי לבוא ולהגיד שהפגיעה לעולם לא נגמרת, מה שקרה זה לא קרה ונמגר, זה ממשיך בכל מיני מסגרות, אחר כך בתור אני אמא לילדים, זה ממשיך באיך אני מתמודדת עם המשפחה שלי שאמנם השלימה וקיבלה אותי ומקבלת אותי, אבל עדיין יש קושי בלהתנהל כל פעם.
שירלי פס: היום זה חשוב לתת המון הדרכה לצוות, למורים, לגננות, ליועצות, שמישהו יראה את הילדים האלה שנפגעים, כי המשפחה שלי לא יכלה לעזור לי כי זה קרה בתוך המשפחה.
שירלי פס: היה להם מכל המערך המשפחתי להתמודד איתו, והם לא יכלו לתת את המענה, הם הרגישו בעצמם שהם נפגעו, בגלל זה מאוד חשוב שהחברה מבחוץ שזה בעצם אנשי המקצוע, שזה מורים, יועצים, שהם יתנו את המענה, אפילו את הזיהוי.
שירלי פס: אני לא חושבת שהייתי צריכה להתמודד עם הפגיעה במשך כל שלושת השנים, אני חושבת שמישהו היה צריך לזהות אותי במיוחד שצעקתי כל כך חזק, ואף אחד לא רצה לשמוע.
הילה סגל: לא, לא הייתה הנחיה כזאת.
הילה סגל: אנחנו ביום ראשון השבוע הוצאנו עקרונות להתערבות לכל 70 המדריכים שלנו שעובדים עם כלל היועצים בארץ על עקרונות להתערבות בכיתה.
הילה סגל: לא הייתה הנחיה לא לדבר על זה, הייתה הנחיה בהחלט לאתר את האופן שבו זה מעסיק את הילדים, ולשוחח בצורה שמתאימה לגיל, לשלב ההתפתחותי, לא הייתה הנחיה לא לשוחח.
הילה סגל: אני אשמח להתייחס.
הילה סגל: אני רוצה להגיד שאנחנו בחמש השנים האחרונות עשינו כמה מהלכים שהם חדשים והם דרמטיים.
הילה סגל: לגבי הנושא של ההורות, רק להגיד שנכתב מתווה משותף שלנו עם מועצת ההורים הארצית, הוא נמצא על אתר השפ"י-נט, הוא מחייב את בתי הספר, והוא מזמין את ההורים לשיח בנושא גם כשיש עבודה של מניעה בכיתות ובוודאי כשיש חשש לפגיעה או להטרדה בתוך חברת הילדים.
הילה סגל: מורים היום בהכשרה שלהם ואני חייבת להגיד, יש עוד גורמים במשרד, קטונתי, אני לא מנכ"לית, ולא שרה, אני לא ממונה על הכשרה של מורים.
הילה סגל: היום זה לא בהכשרה שלהם, בהכשרת החובה שלהם, היום יש חוזר מנכ"ל שמחייב רענון פעם בשנה, מחויב בית הספר לקיים מליאה של כל אנשים שלו בנושא הזה, יש לנו חומרים שמועברים לבתי הספר.
הילה סגל: הגוף היום שמעביר את מרב הדיווחים יותר מ-70 אחוז מהדיווחים מגיעים ממערכת החינוך.
הילה סגל: יש הכשרת חובה לפסיכולוגים וליועצים שזה אנשים של שפ"י שאני משם באה.
הילה סגל: אין הכשרת חובה למורים בתהליך ההכשרה המקדים בכניסה למערכת.
הילה סגל: מה שנעשה, ומה שאנחנו כן מחייבים, זה פעילות בכיתות והיא לא חד פעמית, והיא לא יוצאת דופן, היא נעשית בבתי ספר בצורה הרבה יותר שיטתית מאי פעם.
הילה סגל: אני מזמינה לבוא לראות, אולי אני צריכה להזמין לכאן, כדי שאתם תשמעו גם את הקולות האלה על מקומות שבהם הדברים נעשים, ונעשים לעומק, ונעשים בצורה ממושכת.
הילה סגל: מי שעושה את זה ביחד זה המחנכים עם היועצת וההכשרה היא משותפת על ידי היועצת והפסיכולוגית של בית הספר, זה מה שיש כיום.
הילה סגל: זה לא המצבים, אני חייבת להגיד עוד פעם.
הילה סגל: יש מורות שלא עושות, אני לא מיתממת פה, ויש מורים שלא עושים, ואני אומרת שוב, אני לצערי הרב, אין לי אחריות על הכשרת מורים.
הילה סגל: אבל אני כן רוצה להגיד, חשוב לי להגיד, שאף אחד לא ידמיין לעצמו מצב שאם מעבירים סדנאות בכיתות, אזל כל הילדים יבואו לספר, שאף אחד לא ידמיין מצב שבו איתור וזיהוי זה איזה מין נייר לקמוס שאפשר להחזיק אותו בכף ידך, זה עסק הרבה יותר מורכב.
הילה סגל: יש סיבות מאוד טובות לילד לא לספר.
הילה סגל: אני יכולה לספר על חוויה אישית שלי כמי שעבדה בבית ספר והיה ברור לנו שמה שעובר על ילד במשך שנתיים, והוא לא היה מוכן לדבר, ולא היה שיתוף פעולה של הבית, זה עסק מורכב, אז אני האחרונה שאגיד כך, זה יותר מורכב מזה.
ליאת קליין: בהמשך לדברים של הילה, הדברים החשובים, ואולי ככה משפט לסיום על המורכבות הזאת.
ליאת קליין: אחת הסוגיות היותר מורכבות שאנחנו מדברים, אנחנו מדברים פה על זיהוי ודיווח.
ליאת קליין: אז נכון שעלה פה החשיבות של הכשרות איך אנחנו מאתרים ילדים גם להורים, גם לאנשי מקצוע ככה על כל הקשת.
ליאת קליין: אבל יש עוד חלק לדבר הזה וזה נושא הדיווח, וזה אחד הנושאים היותר מורכבים, בטח אם אנחנו מדברים על הצומת הזאת של הורות, איך אנחנו מדווחים, איך אנחנו לא פוגעים, זאת סוגיה מאוד מורכבת, בטח בפגיעות בתוך המשפחה, בטח בפגיעות, בטח אם אנחנו שמים את הזרקור כאן על ההורים שאנחנו מצד אחד אנחנו מצפים, והציפייה היא ברורה, והיא ברורה להיות איזשהם סוכני שינוי בהקשר הזה, הם נמצאים בבית, אבל אי אפשר שלא לתת להם את הכלים הנכונים לעשות את זה בצורה נכונה.
ליאת קליין: הנושא של דיווח, חובת הדיווח, הגבולות שלה איך שזה קיים היום, היא סוגיה מאוד מורכבת.
ליאת קליין: אנחנו התייחסנו לזה בדוח, ואני הייתי רוצה בשלושה משפטים לדבר פה, ובטח לאור המוגבלות של המערכת המשפטית כפי שראינו אותה לאור הנתונים על סגירות תיקים, על הקושי באכיפה, על הקושי לאורך הדרך שתרחיב על זה מנהלת מרכז הסיוע, שהיא פרקליטה לשעבר, מנהלת מרכז סיוע בירושלים רינת קדם.
ליאת קליין: אגיד על חובת הדיווח עצמה.
ליאת קליין: אחד השינויים היותר גדולים שנעשו, לדעתי, זה באמת להטיל חובה גורפת על דיווח, על פגיעות בילדים.
ליאת קליין: החובה הזאת חלה על כל אנשי המקצוע, וזה נכון שלאור זה גם נגזרת בעיניי החובה הנורא פשוטה לתת להם את הכלים איך לזהות.
ליאת קליין: אנחנו לא יכולים להטיל עליהם חובה בלי לתת להם את הכלים, וזה מה שקורה היום בהיעדר הצעת החוק הזאת.
ליאת קליין: אבל גם אם מזהים וגם אם יש חשד, ועולה חשד לאיזושהי פגיעה, השאלה היא איך אנחנו עושים דיווח כזה שלא יפגע, שמצד אחד ייתן מענה, והמדינה תתערב, ולא תשאיר את הפגיעה כמו שהיא, אבל מצד שני, אנחנו גם לא נעשה דיווח שהוא הרסני ופוגע אולי יותר.
ליאת קליין: כשמדובר בפגיעות בנכים, אנחנו רואות את הדילמה הזאת כל הזמן שהורים לא יוצאים, ולא מדווחים על פגיעות, כי הם לא רוצים לערב ילד אחד בהליך משפטי לצורך העניין, אבל מצד שני, התוצאה של זה שגם נפגעת הילדה או הילד במקרה הזה, לא מקבלים טיפול, כי ברגע שהם יפנו לטיפול, אז יצטרכו מידית להפנות אותם או לדווח על זה למשטרה ותהיה פה חקירה.
ליאת קליין: ולכן צריך לחשוב מחדש על כל ההסדר הזה של חובת דיווח.