GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מיכל שגיא: אלה דברים שצריך להתמקד בהם כשמתחילים לעשות את העבודה הממוקדת הזאת.
מיכל שגיא: אני אשמח ששירלי תוסיף דברים מהראייה שלה.
שירלי אסא: אני שירלי, ואני רכזת נערות בניידת חולון.
שירלי אסא: אני פחות רוצה לדבר על העבודה, אלא על עצמי.
שירלי אסא: בגיל 16 עזבתי את הבית בגלל אלימות במשפחה.
שירלי אסא: אחד הדברים שהתחברתי אליהם ממה שאת אמרת שהיום בגיל 25 אני חושבת אחורה שהיה חסר לי שמישהו יראה אותי לפני שכל הבלגן אתי התחיל.
שירלי אסא: בגיל 16 לקחתי תיק, עזבתי את הבית ועברתי לגור ברחוב בירושלים, ממש לא רחוק מפה.
שירלי אסא: עד אותה נקודה שבה עזבתי הייתי נערה נורמטיבית לגמרי.
שירלי אסא: הייתי בתנועת נוער, הייתי תלמידה טובה, אף פעם לא הפרעתי בשיעורים, אף פעם לא יצרתי סביבי בלגן, ועדיין קרו אתי הרבה מאוד דברים מתחת לפני השטח שאף אחד לא יודע להצביע עליהם ולהגיד שיש בעיה.
שירלי אסא: אחד הדברים שאני עושה היום בעבודה שלי עם נערות הוא שאני מסתכלת על כל נערה כנערה בסיכון.
שירלי אסא: רוב הנערות שאני עובדת איתן היום לומדות בבית-ספר, והן בתנועות נוער, בכיתות מדעים, ועל פניו הן בתפקוד מאוד גבוה - -
שירלי אסא: במקביל מה שקורה איתן זה שהן מקיימות יחסי מין בגיל 12, יש הריונות בגיל מאוד צעיר, פגיעות פנימיות עם בן הזוג בתוך המשפחה.
שירלי אסא: אחד הדברים שחסרים זה מישהו שיידע לקרוא את המפה גם כשהיא לא צועקת "הצילו", גם כשאין משהו מאוד מובהק וברור.
שירלי אסא: בתים נורמטיביים לחלוטין.
שירלי אסא: עדיין אני פוגשת נערות בנות 14 שמדברות אתי על כך שיש להן חבר בן 25, והן חייבות לקיים אתו יחסי מין כי הוא אמר, ומה יקרה אם לא.
שירלי אסא: ויש הורים מתפקדים.
שירלי אסא: במקרה שלי הייתה גם בעיה בבית, אבל זה הפך להיות בעיה חברתית.
שירלי אסא: היום נערות בגיל מאוד צעיר מרגישות שהן צריכות לספק הרבה מאוד דברים, וזה מוביל לכל הבעיות האלה.
שירלי אסא: בדיון שיהיה פה יהיה מאוד קל לדבר על הנערות שנמצאות במקום שאני הייתי אחרי גיל 16 – כבר ברחוב, כבר בקצה, בהוסטלים.
שירלי אסא: אני דווקא רוצה לדבר על מה שקורה לפני כן, ואיך אנחנו הולכים לנסות למנוע את ההתגלגלות הזאת לפני שהן מגיעות לקצוות.
שירלי אסא: בשביל זה אני מסכימה עם מה שאמרת שצריך אנשים בתוך בתי הספר שיידעו לקרוא את המפה – היועצת, המחנכים וכל הגורמים שעוטפים אותן.
שירלי אסא: כי אני רואה אותן פעם בשבוע, ואני רואה קבוצה מאוד מצומצמת של נערות בזמן שאני יודעת שהתופעה היא הרבה יותר רחבה.
שירלי אסא: אנחנו מחפשים ברכב גדול ומאתרים בנות שיושבות לפעמים בגינות, בקניונים.
שירלי אסא: אני ניגשת אליהן, מדברת איתן, מציגה את מה שאני עושה.
שירלי אסא: יש לי כרטיס ביקור שאני מחלקת להן למקרה שצריך להתייעץ.
שירלי אסא: במקביל יש לנו אזור מסוים בגינה קבועה שאנחנו מגיעים אליה פעם בשבוע ששם השיח הוא לא בהכרח על התכנים של הקצה וזנות, אלא לדבר על עצמן; להגיד מה אני חושבת, מה אני רוצה, לדעת איך לשים גבול, מה היא אוהבת, מה התחביבים שלה.
שירלי אסא: אני מוצאת הרבה בנות שלא יודעות אפילו את הדברים האלה.
שירלי אסא: גם מהניסיון האישי שלי כנערה כשהייתי על הרצף הזה, הייתי במקום הנורמטיבי, ותוך שנה הגעתי לקצה כי לא היה שם מישהו.
שירלי אסא: מבחינתי אני מבקרת את הנערות, ואני רואה מה קורה באינטרנט ומה קורה בטלוויזיה, ומבחינתי כולן בסיכון.
שירלי אסא: זה משנה איך ההורים, אבל אם יש אלימות בבית או אין אלימות בבית, עדיין הנערות יכולות להגיע למצבי קצה מאוד קשים, וזה יכול להתחיל מ"אני שמנה מדי, ואני לא אוהבת את עצמי מספיק" או מה שקורה בפייסבוקים – קבוצות ביקורת סטטוסים זאת קבוצה של בני נוער שבה נערות מעלות תמונות עירום של עצמן – נערות נורמטיביות.
שירלי אסא: כי ככה הן יקבלו תשומת לב, ככה ידרגו אותן גבוה ויהיו להן יותר חברים, ואז הן ירגישו נחשקות ונאהבות, ואז זה גם אומר שהן טובות.
שירלי אסא: אז כן, בעיני התופעה הרבה יותר רחבה מהבנות שצועקות, והן בקצה.
ליאת קליין: זה משהו שיעשו טוב יותר רכזות הסיוע שנמצאות כאן.
ליאת קליין: אני כן רוצה לנצל את דקות הדיבור שלי כדי לתת סקירה על תמונות המצב ועל המענים שקיימים, על החוסרים שיש – מה נעשה, ואולי מה צריך, ובהמשך נוכל להתייחס גם לזה.
ליאת קליין: לפני שאני אדבר על פרופילו ואפנה לרכזות הסיוע אני גם רוצה לברך על הדיון הזה, אבל לברך גם על האופן שבו פתחת את הדיון.
ליאת קליין: המצוקה של אותן נערות צעירות שאליהן מתייחס הדיון הזה שאין להן לאן ללכת זה משהו שאנחנו פוגשות בו כל הזמן במרכזי הסיוע; מציאות שבה מישהי שעברה התעללות ממושכת, בפרט בתוך התא המשפחתי, ואין לנו לאן להפנות אותה – אין מסגרות, ואין מענים קיימים היום.
ליאת קליין: אני כן ארצה לסקור בקצרה מה יש היום ומה חסר כדי שנוכל לדבר על מה שצריך ונכון לעשות.
ליאת קליין: נקודת המוצא לכל הנושא הזה של אחריות של המדינה ושל משרד הרווחה מתחילה בכך שהיום אפשר לומר שהמדינה רואה עצמה אחראית לשלומם של ילדות וילדים, בפרט כאלה שעברו התעללות.
ליאת קליין: בכל מה שקשור לבגירות, לנערות צעירות שעברו את גיל 18 – כאן השאלה היא קצת יותר פתוחה, ולא ברור מהי מידת האחריות של המדינה בהקשר הזה.
ליאת קליין: אם אנחנו מדברים על הנושא של נערות וצעירות בסיכון מתוך נקודת המבט של הפגיעה המינית צריך לחלק את זה אולי לשני סוגים של דיונים: האחד, מה קורה בתוך מסגרות חוץ-ביתיות וכל הנושא של פגיעה בתוך הוסטלים ופנימיות ובתוך משפחות אומנה; הנושא השני זה כל המענים הקיימים והחסרים היום לצעירות ולנערות.
ליאת קליין: כבר ב-2007 הייתה החלטת ממשלה של ראש הממשלה דאז אהוד אולמרט - -
קריאות: מדווחים.
ליאת קליין: יש מקרים שאנחנו שומעות עליהם במרכזי הסיוע, והם לא מדווחים; כאלה שמתקבלים הרבה שנים אחר כך ולא דווחו.
ליאת קליין: פתחתי בזה שהדיון מבחינתנו הוא שני חלקים: האחד זה פגיעות - -
ליאת קליין: זאת הערה טובה וחשובה, ואנחנו בוודאי נוכל לתת את הנתונים, אבל שוב – את הנתונים שלנו, מה שאנחנו פוגשות במרכזי סיוע.
ליאת קליין: זה גם עדיין לא תמונה מלאה.
ליאת קליין: רוב המקרים האלה הם מקרים לא מדווחים.
ליאת קליין: בכלל, פגיעה מינית היא תופעה לא מדווחת, והרבה פעמים היא מדווחת אחרי הרבה מאוד שנים במקרים שכבר יש התיישנות, ויש קושי לפנות.
ליאת קליין: לכן יש קושי לתת תמונה מספרית מדויקת.
ליאת קליין: אנחנו רק יכולות להגיד שזה משהו שאנחנו פוגשות, ושזה סיפורים שמגיעים אלינו.
ליאת קליין: רק לפני כמה שבועות התקיים פה דיון בנושא הכשרות של שופטים.
ליאת קליין: ישבה פה בחורה שעברה התעללות במשפחת אומנה וסיפרה את הסיפור שלה.
ליאת קליין: זה מקרה אחד שגם לא דווח אז.
ליאת קליין: היום היא מנסה לדווח, ויש כבר התיישנות.
ליאת קליין: היא סיפרה את זה פה בוועדה, ולכן אני לא אכנס לכל הפרטים, אבל אני כן יכולה להגיד שאלה מקרים שמגיעים אלינו.
ליאת קליין: אין לי נתון כמה זה קורה.
ליאת קליין: אני רק אומרת שזאת תופעה שצריך להתייחס אליה בדיון.
ליאת קליין: אני לא אומרת שום דבר על הכשל, זאת רק נקודה אחת שכדאי להאיר.
ליאת קליין: חשוב לי יותר לדבר על המענים לצעירות ולנערות שעברו פגיעה.
ליאת קליין: אני עוברת לדבר על מה שנעשה כי זאת שאלה ששאלת קודם – מה ההחלטות, מה קרה בינתיים ומה עדיין חסר.
ליאת קליין: התחלתי עם זה שבשנת 2007 ראש הממשלה דאז אהוד אולמרט קבע תכנית יישום בין-משרדית לטיפול בנפגעות תקיפה מינית.
ליאת קליין: אני לא זוכרת כמה הוקצה לזה - -
קריאה: 15 מיליון.
ליאת קליין: נכון, 15 מיליון.
ליאת קליין: דובר שם על הקמה של שישה מרכזים רב-תחומיים, הקמה של שש דירות מגורים לנפגעות תקיפה מינית, הקמת חלופת אשפוז לנפגעות תקיפה מינית, מתן הכשרות לאנשי מקצוע ותקצוב 25 עובדות סוציאליות לאיתור נערות וצעירות נפגעות תקיפה מינית וטיפול בהן.
ליאת קליין: זאת החלטת ממשלה שהתקבלה כבר בינואר 2007.
ליאת קליין: מאז בשנת 2009 התקבלו גם המלצות של ועדה בין-משרדית בראשות המשנה למנכ"ל משרד הרווחה שהתייחס לכל הנושא של שיקום ופיצוי לציבור של נפגעי עבירה בכלל ושל נפגעות תקיפה מינית בפרט.
ליאת קליין: בנקודת המצב שבה אנחנו עומדים היום אפשר להגיד שההחלטות האלה והתכניות האלה יושמו בחלקן.
ליאת קליין: הוקמו מרכזים טיפוליים שאמורים לתת טיפול, אבל הטיפול הזה הוא חלקי.
ליאת קליין: רכזות הסיוע ידברו על כך – אני אתן להן כמה דקות לדבר כי הן פוגשות את המצוקה הזאת יותר ממני.
ליאת קליין: אבל אני יכולה להגיד שהוא חלקי כי משך זמן ההמתנה לטיפול יכול להגיע עד שנה וחצי.
ליאת קליין: זה זמן ארוך וממושך שלא נותן מענה בזמן אמת.
ליאת קליין: כל הפתרונות של דיור, חלופת אשפוז, דירות מגורים – אלה מענים שלא קיימים היום.
ליאת קליין: כל הדברים האלה מפורטים גם בנייר שהגשנו.
ליאת קליין: זאת מצוקה אמתית.
ליאת קליין: כדי שנבין יותר טוב מה קורה ומה עובר על נפגעת שמספרת את הסיפור שלה, מישהי שעברה פגיעה בתוך המשפחה, אני אשמח שהרכזות בשטח יספרו מה הן פוגשות.
מיטל מיכאלי: אני מיטל, ואני מרכזת את קו הסיוע בתל-אביב.
מיטל מיכאלי: בהמשך למה שליאת אמרה יש הרבה פעמים מצבים שאני מקבלת אליי פניות של צעירות ונערות עד גיל 25 וגם יותר מזה שמתקשרות בזמן חירום וצריכות מענה כרגע, ואין לי לאן להפנות אותן.
מיטל מיכאלי: זאת אומרת יש מספר מקומות מאוד מצומצם שאני יכולה להפנות אותן אליהם, אבל לרוב המקומות האלה מלאים.
מיטל מיכאלי: למשל, מקלט לנערות בבאר-שבע שכמעט תמיד הוא מלא או למשל הוסטל "החוט המשולש" שגם כן כמעט תמיד הוא מלא, ואין לאן להפנות את האישה.
מיטל מיכאלי: אני מנסה למצוא כל מיני פתרונות, להתקשר למתנדבות שיארחו אותן לכמה ימים, כי בדרך כלל הן לא רוצות ללכת לפתרונות ממוסדים שמתייגים אותן.
מיטל מיכאלי: למשל, אני מציעה להן להתאשפז באשפוז פסיכיאטרי – לא שבהכרח יקבלו אותן, כי הן לא בהכרח במצב פסיכוטי, אבל הן יוכלו לנוח כמה ימים – והן לא רוצות כי הן אומרות, אני לא משוגעת; או שאני מנסה להפנות אותן למקלט לנשים מוכות, והן אומרות שהן לא אישה מוכה.
מיטל מיכאלי: בעצם כדי שהן יקבלו מענה כוללני הן צריכות להיות כמו מורבידיות, הן צריכות לפתח כל מיני סימפטומים: או לעסוק בזנות או להתמכר לסמים או להשתגע ולהגיע למצב פסיכוטי.
מיטל מיכאלי: אבל אם את רק נפגעת פגיעה מינית שצריכה מענה של דיור או מקום לשים את הראש – אין כזה, אין לי לאן להפנות אותן.
מיטל מיכאלי: וגם טיפול – מישהי שיש לה מקום לגור, ויש לה תמיכה אבל היא רק צריכה טיפול ואין לה יכולת לשלם על זה, צריכה לחכות שנה וחצי, ובינתיים ההפרעה שלה הולכת ומתגברת, ובינתיים היא מפתחת עוד סימפטומים, ואין לי לאן להפנות אותה.
שמרית פרנקל: שמי שמרית, ואני המקבילה של מיטל בירושלים ומצטרפת מאוד למילותיה.
שמרית פרנקל: אני רוצה להגיד לא רק ברמה הקונקרטית כי כבר נאמר שאנחנו חושבות שאין מענים ברמה הקונקרטית.
שמרית פרנקל: הרבה מהיושבות והיושבים בחדר מבינים שמי שמגיעות להוסטלים לנוער בסיכון – אני אהיה עדינה אם אגיד ש-80%-70% ממי שמגיע זה נערים ונערות שעברו פגיעה מינית ממושכת בילדות, ואני חושבת שאני צנועה בנתונים.
שמרית פרנקל: הקושי הגדול שלי הוא שלפחות עד גיל 18 או 20 יש מענים כי יש חסות הנוער, ויש הוסטלים, והיום ברוב ההוסטלים והמסגרות האלה יש הבנה שפגיעה מינית זה משהו שרוב האוכלוסייה מגיעה איתה.
שמרית פרנקל: אני מוצאת את עצמי במצב של חוסר אונים מול נשים שפשוט חוות "הוריקן" בחיים שלהן כי רק עכשיו הן מסוגלות להתמודד עם פגיעה מינית.
שמרית פרנקל: אני רוצה להזכיר שנפגעות תקיפה מינית, ובטח אם זאת פגיעה ממושכת בילדות ובוודאי אם זה מדמות קרובה – לא מסוגלות לדבר על זה לא בגיל 12 ולא בגיל 15 ולא בגיל 16, אלא מסוגלות להתמודד עם זה רק אחרי שהן עזבו את משפחת המוצא, ואז עולמן קורס עליהן, ואין לי מה להציע להן.
שמרית פרנקל: נשים יכולות להתקשר אליי בבכי אמיתי שהן התקשרו למרכז תמר, המרכז הטיפולי בירושלים, והצוות אמר להן בכאב לחכות שנה.
שמרית פרנקל: אישה מתמודדת עם "הוריקן" בחיים שלה, ואני לא חושבת שאפשר להגיד לה לחכות שנה, וזה מה שהיא תצטרך לעשות.
שמרית פרנקל: הקושי האידיאולוגי בעיניי מבחינת מרכזי הסיוע ומבחינת המדינה הוא שפגיעה מינית מוחקת; היא מוחקת צרכים, מוחקת רצונות, מוחקת בחירה, היא מוחקת שליטה.
שמרית פרנקל: הפוגע לא רואה את החלקים האלה.
שמרית פרנקל: יש פה אפשרות שהמדינה יכולה לעשות משהו מתקן של נראות.
שמרית פרנקל: אנחנו רואים את הסבל, את הכאב ואת המצוקה.
שמרית פרנקל: זה לא סתם קרה.
שמרית פרנקל: זה לא סתם שעכשיו את לא יכולה לעבוד, את לא יכולה לתפקד, את לא יכולה שום דבר, ועולמך קורס עלייך, אלא אנחנו באמת רוצים לתת לך איזושהי מסגרת.
שמרית פרנקל: יש פה ראייה אפילו קונקרטית פרקטית כי אישה כזאת צורכת המון שירותי בריאות, רווחה וכדומה, והמדינה משלמת בסופו של דבר כפל כפליים כי לא ניתן המענה הראוי.
שמרית פרנקל: בזמנו כשהשתת
שמרית פרנקל: פתי בתת הוועדה לנפגעות עבירות מין שייסד המשנה למנכ"ל מנחם וגשל העברנו הצעות לרצף שירותים שאפילו ברמה הכלכלית מבחינת המדינה ברור לי שזה ישתלם כי זה יהיה מענה מותאם ורגיש בזמן הראוי, ולא אחר כך שאישה צריכה לקבל ביטוח לאומי במשך 30 שנה.
שמרית פרנקל: שוב, זה יוצא מהכיס הציבורי.
שמרית פרנקל: כמובן, גם ברמה האידיאולוגית.
סיגל רצין: אני רוצה להתייחס לנושא של מניעה.
סיגל רצין: כשנערות מגיעות לרווחה הן עולות הרבה מאוד כסף ומצריכות הרבה מאוד משאבים.
סיגל רצין: דיברו על נערות נורמטיביות בבתי-ספר שמגיעות למצבי קיצון.
סיגל רצין: אני לא יודעת איך אפשר ליישם את זה, אבל צריך לחשוב על זה – יש הרבה מאוד תכניות קיימות בתחום של מניעה.
סיגל רצין: יש דברים שאנחנו עושות בויצ"ו באופן עצמאי מתרומות, ואנחנו מונעות מהרבה מאוד נערות – ומקבלות אחר כך דיווחים מבתי-הספר – מלהגיע לרווחה או להגיע למצבים קיצוניים.
סיגל רצין: אנחנו פוגשות את הנערות בכל רצף הסיכון.
סיגל רצין: אנחנו פוגשות אותן גם במצב שהן עוד נחשבות נורמטיביות, ואנחנו פוגשות אותן גם במרכזי יום ובמקומות שהן כבר הגיעו למצב של הידרדרות מאוד גדולה.
סיגל רצין: העניין הוא שבתי-ספר לא ערוכים ולא מעוניינים להכניס לבתי-ספר תכניות מניעה, ובטח לא תכניות בראיה מגדרית – זה נאמר לי גם חד-משמעית – כי זה גוזל זמן הוראה.
סיגל רצין: "כישורי חיים" זה משהו שמורות אמורות להעביר, אבל לא תמיד מעבירות כי זה משהו וולונטרי - -
סיגל רצין: גם אני אמא לבנות, ואני מדברת מניסיון.
סיגל רצין: יש כיתות שפשוט לא מעבירים שנה שלמה כישורי חיים כי יש בחינות וצריך לעמוד בלוח מסוים של בחינות.
סיגל רצין: כל הנושא של תכניות מניעה ותכניות בתוך בית-ספר – ולפעמים אנחנו רק עובדות עם היועצות, והן מאתרות את הנערות שזקוקות לטיפול ומפנות לגורמים הנכונים - -
סיגל רצין: מדי שנה אנחנו מטפלים ב-15 בתי-ספר בכל רחבי הארץ מצפון עד דרום - -
סיגל רצין: אם היה לנו תקציב, היינו מטפלים ביותר.
סיגל רצין: אנחנו עושים את זה מכספי ויצ"ו בתכנית שנקראת "עצמה צעירה".
סיגל רצין: יש לנו עוד תכנית מדהימה שהכנסנו אותה לבתים החמים שאנחנו שותפות בהם, שעוסקת בכל הנושא של דימוי גוף.
סיגל רצין: זאת תכנית מניעה שעשתה פלאים עם נערות – גם בנושא של מיניות, גם בנושא של גוף, בנושא של מערכות יחסים עם בחורים.
סיגל רצין: נערות שעזבו מערכות יחסים פוגעניות.
סיגל רצין: זאת אומרת יש מענים, ויש מענים שאם נפעיל אותם בצורה מסודרת הם יחסכו הרבה מאוד כסף לרווחה בעתיד כי זה בדיוק התפר שהנערה כבר יכולה לעבור למרכז יום שיכול להיות הוסטל, ואז כבר קשה מאוד לשקם אותה והיא גם עולה הרבה מאוד כסף למערכת.
סיגל רצין: זאת ההמלצה שלי – להפנות משאבים.
סיון זקן: אני מנהלת תחום חינוך והסברה בעמותת לדעת בירושלים.
סיון זקן: אני עובדת בתחום של חינוך למיניות בריאה.
סיון זקן: אני יכולה רק להגיד כמה זה קשה לשכנע את בתי-הספר.
סיון זקן: מזמינים אותנו לשעה וחצי פעם בשש שנים כדי לדבר על אמצעי מניעה - -
סיון זקן: אני מדברת על בתי ספר תיכון.
סיון זקן: הרבה פעמים אנחנו מנסים לשכנע אותם לתכניות ארוכות.
סיון זקן: אפילו שלושה מפגשים – זה מאוד קשה.
סיון זקן: יש עכשיו הרצאה של משרד הבריאות.
סיון זקן: דרך מרפאת לוינסקי מוכנים לתת הרצאה ל-60 תלמידים במסגרת תכנית שנקראת "סקס בטוח בעיר הגדולה".
סיון זקן: הרבה פעמים מעדיפים לקחת את ההרצאה הזאת ולא לתת משהו מרוכז.
סיון זקן: מאוד קשה לתת מענה.
סיון זקן: אני יכולה להגיד לכם כמה תלמידים באים אלינו אחר כך שמספרים שכן קיימו יחסי מין והשתמשו באמצעי מניעה באופן לא נכון.
סיון זקן: אני יכולה להראות לכם כמה בורות יש בתחום הזה.
סיון זקן: בשנים האחרונות אנחנו עובדים עם ילדים בכיתות ז'-ח'.
סיון זקן: אני מאוד מתחברת לדיבור פה על הרצף של נוער בסיכון, ולדעתי, גם ילדים נורמטיביים הם בסיכון.
סיון זקן: לדעתי, אנחנו לא מבינים את ההשלכות של האינטרנט ואת הפורנו.
סיון זקן: ילדים בכיתות ז'-ח' שמספרים לנו על ללכת לזונות.
סיון זקן: הם מרגישים שזה בסדר; ועל השימוש בפורנו ועל השפה.
סיון זקן: השפה מאוד אלימה גם כלפי בנות וגם אחד כלפי השני.
סיון זקן: שם זה מתחיל.
סיון זקן: אני מסכימה שאין מסגרות למבוגרים, וזה באמת מכה.
סיון זקן: אני חושבת גם שכבר מבית-הספר היסודי ומחטיבת הביניים צריך להתחיל לדבר ולמנוע ולא לחכות לרצף.
סיון זקן: אני גם חושבת ששכחנו את ההורים.
ענת יצחקי: שלום לכולם.
ענת יצחקי: זאת פעם ראשונה שאני בוועדה אז אני קצת מתרגשת, אבל אני מקווה שאני אצליח להעביר את המסר.
ענת יצחקי: אני מייצגת את קידום נוער.
ענת יצחקי: שירות של קידום נוער הוא שירות של משרד החינוך שפועל ב-160 רשויות מקומיות בארץ, זאת אומרת בפריסה ארצית מאוד גדולה ורחבה, ו-36 מוסדות חסות.
ענת יצחקי: אלינו מגיעים בני נוער שרובם נשרו ממערכת החינוך מגילאי 14-12 עד גיל 18 – זה המנדט של קידום נוער עבור הנערים והנערות האלה.
ענת יצחקי: סך המטופלים שלנו בקידום נוער עומד כרגע על כ-13,700, ומתוכם יש לנו 4,010 מטופלות.
ענת יצחקי: אנחנו יודעים שזאת לא כל האוכלוסייה שזקוקה, אבל הסיבה שזה המספר היא שיש תקרת זכוכית למספרים האלה או לתקציב שמוקצה לטובת העניין במשרד החינוך.
ענת יצחקי: השירותים שנותנים בקידום נוער – הוזכרו כאן בכל האופנים מכל הגופים שדיברו כאן – הם שירותים מאוד מקיפים, החל ממענה של השכלה דרך תכנית "היל"ה" שהרבה מכירים אותה ומתקיימת גם במוסדות החסות שדיברו עליהם קודם; המשך בקשר אישי פרטני טיפולי של עובד קידום נוער עם כל נער ונערה שמגיעים אלינו, ליחידות לקידום נוער, וגם תכניות שמכינות אותם לחיים, לכל תחומי החיים: לעולם העבודה, לתקשורת הבין-אישית שלהם בחיים - -
ענת יצחקי: יש לנו תכניות מאוד יפות בנושא של הכנה לעולם התעסוקה שנבנו בשיתוף כל מיני גורמים.
ענת יצחקי: אני אתן דוגמה: תכנית "רשתות" מדברת על איך עושים את זה, מה האפשרויות של הנערים האלה להשתלב בעולם העבודה בחיים - -
ענת יצחקי: תכנית כזאת יכולה להיות שעה בשבוע, אבל היא לא המענה היחיד, אלא היא כוללת גם התנסות תעסוקתית מוצלחת.
ענת יצחקי: זה יחידות לקידום נוער.
ענת יצחקי: בכל היחידות לקידום נוער יש לנו מענים בתחום התעסוקה.
ענת יצחקי: המטרה שלנו היא לייצר חוויית תעסוקה מוצלחת לכל אחד מהנערים האלה.
ענת יצחקי: השירות נותן מענה כולל לנערים ולנערות כאחד.
ענת יצחקי: בשנים האחרונות – וזה הנושא שאני אמונה עליו – בדיוק מהמקום של ההבנה של הצורך למענים ייחודים לנערות החלטנו לפתח תכניות יותר מותאמות.
ענת יצחקי: כן.
ענת יצחקי: דרך אגב, אדוה ואני עובדות בשיתוף פעולה נפלא וגם עם קודמתה דרך הג'וינט, בבחירה של מענים יותר ממוקדים לנערות.
ענת יצחקי: למשל התכנית האחרונה שאנחנו מובילים בנושא נקראת "גוף נפש נערות", והיא עוסקת בראיה ההוליסטית – מה הקשיים הייחודיים שלהן, ומה אפשר לעשות עם זה.
ענת יצחקי: לא לדבר על העצמה, אלא לעשות משהו שבאמת ייתן להן תחושה של יותר ביטחון, של יותר מסוגלות עצמית, של ראיה כוללת מאיפה זה מתחיל ולמה זה קורה; ההבנה הזאת שלא אני אשמה, אלא מבנה החברה, הדברים מורכבים - -
ענת יצחקי: ביחידות לקידום נוער?
ענת יצחקי: בשנתיים האחרונות היא רצה ב-30 יחידות מתוך 160 היחידות שלנו.
ענת יצחקי: זה לא בתי-ספר, זה יחידות קידום נוער.
ענת יצחקי: תכף אני אעביר את רשות הדיבור לנועה - -
ענת יצחקי: - - אבל אני רוצה להתייחס - -
נועה טייך פייר: בוקר טוב.
נועה טייך פייר: שמי נועה טייך פייר, אני מנהלת היחידה להתמודדות במצבי לחץ ומשבר בשפ"י, ואני רוצה להתייחס לטענות של כניסה לגופים לתת מענים בתוך מערכת החינוך.
נועה טייך פייר: במערכת החינוך יש שעה סדורה שעוסקת בנושא של כישורי חיים.
נועה טייך פייר: צר לי לשמוע שיש מקומות שאין בהם, אבל כמו שאמר כבוד השר, באופן כללי וגורף זאת הנחיה בחוזר מנכ"ל לתת את השעה הזאת.
נועה טייך פייר: זאת שעה שנערכת ומתקיימת - -
נועה טייך פייר: אני שמחה, תודה.
קריאות: בדיוק, זה העניין.
נועה טייך פייר: בוודאי שכן.
נועה טייך פייר: אני רוצה להתייחס גם לפיקוח וגם להכשרה.
נועה טייך פייר: מאוד נגעו ללבי הדברים ששירלי הציגה כנערה נורמטיבית שלמדה בבית-ספר רגיל.
נועה טייך פייר: מבחינת ההכשרה שאנחנו נותנים לאנשי חינוך, לפסיכולוגים וליועצים כל יועצת מקבלת בשנה הראשונה הכשרה של איתור.
נועה טייך פייר: אנחנו עובדים על פרו-אקטיבי, על איתור ילדים בסיכון.
נועה טייך פייר: האיתור הזה יכול לפעול למניעה עתידית וגם יכולת של אנשי חינוך, ייעוץ ופסיכולוגיה למצוא את אותן נערות בסיכון ולתת להן מענה עוד במסגרות הנורמטיביות שלהן.
נועה טייך פייר: מעבר להכשרה הזאת יש הכשרה לטיפול בנערות שאותרו ולתת את המענה, כמו שכבוד השר אמר, בבתי-הספר עוד לפני שהן מגיעות בכלל לעובדים סוציאליים.
נועה טייך פייר: אלה היועצות.
נועה טייך פייר: אני יכולה להתייחס למגזר הערבי כיוון שהייתה התייחסות כאן?
נועה טייך פייר: השנה הקמנו פורום של המגזר הערבי בתוך היחידה עם הגדלה ניכרת של תקנים במגזר הערבי לתת מענה לאותן נערות בסיכון בתוך מסגרות החינוך במגזר הערבי.
ענת נחמיה לביא: בוקר טוב לכולם.
ענת נחמיה לביא: בשלל המסגרות והפתרונות שיש לנערות בסיכון – אני לא מדברת על נשים – נקודת המוצא היא שהפתרון המצוין והטוב ביותר לילדים בכלל זה הבית, זאת הקהילה, זאת המסגרת החמה.
ענת נחמיה לביא: מהנתונים שאנחנו רואים, חלק ממקור הפגיעות הם הבית, ולכן יש לשקול במערך הפתרונות את הנושא של מסגרות החינוך הפנימייתי – גם כפרי נוער, גם פנימיות.
ענת נחמיה לביא: במסגרת משרד החינוך יש כפרים שהממוצע בו הוא 60% בנים, 40% בנות.
ענת נחמיה לביא: אני מעריכה שזה לא הממוצע של הסיכון המגדרי.
ענת נחמיה לביא: לכן במסגרת הזאת אנחנו רואים שפחות בנות מופנות ומגיעות לפתרונות האלה.
ענת נחמיה לביא: לכן ההערה הקטנה שלנו היא לקחת גם את הפתרון הזה במכלול הפתרונות שיש.
ענת נחמיה לביא: תודה.
ענת נחמיה לביא: קודם כול הנערות לא נמצאות אצלנו.
ענת נחמיה לביא: אני מייצגת פורום חברתי-ציבורי שמנסה לקדם את כל נושא ההתייחסות לחינוך הפנימייתי בישראל.
ענת נחמיה לביא: לדיון כזה מן הראוי להבא להביא גם את הנציגות הזאת כי זה סוג אחד של פתרון שיכול להיות רלוונטי.
ציפי נחשון: משרד הרווחה והשירותים החברתיים.
ציפי נחשון: אני אתאר את העשייה שלנו, ואני אומר שיש לנו עוד הרבה מה לעשות.
ציפי נחשון: לשמחתנו, לעובדים שלי ולי יש הסכם עבודה ארוך טווח, אז יש לנו גם היכולת להמשיך ולעשות דברים שאנחנו יודעים שצריך לעשות.
ציפי נחשון: השירות שלנו שנקרא היום "מתבגרים, צעירות וצעירים" הוא איחוד של שני שירותים שהיה לפני שלוש שנים שהיה "נערות וצעירות ונוער וצעירים".
ציפי נחשון: למרות האיחוד של השירות שאני מנהלת אותו זה שלוש שנים אנחנו עדיין מאוד מקפידים על הבחנה ועל עבודה מגדרית, דהיינו התכניות שמפותחות לנערות הן עבור הנערות בשיח פרטני או קבוצתי, ולנערים יכולה להיות אותה תכנית, אבל היא מנוהלת על-ידי עובדים שמומחים לעבוד עם נערים.
ציפי נחשון: אנחנו מצליחים להגיע בשנה ל-18,000 מטופלות נערות וצעירות בגילאי 25-13; 190 משרות של עובדות סוציאליות מומחיות ברחבי הארץ.
ציפי נחשון: לפי זה, המפתח הוא לא 300 מטופלות, הוא 100 מטופלות למשרה.
ציפי נחשון: זה לא אופטימלי.
ציפי נחשון: אנחנו נשמח אם יכולנו לשנות ולאוורר קצת את העומסים, אבל זה בוודאי לא 300 מטופלות למשרה מלאה של עובדת.
ציפי נחשון: 190 המשרות מחולקות בין עובדות בהתאם לרשות המקומית, אם היא מגדירה שבצרכים שלה ביישוב העובדת תהיה ברבע משרה, חצי משרה או במשרד וחצי של עובדות.
ציפי נחשון: אני רוצה להתייחס לכל מה שנאמר פה ותוך כדי זה לספר מה אנחנו עושים.
ציפי נחשון: אני רוצה להתחיל בנושא של עבודת רחוב – איתור ויישוג, ואני מדגישה את המילה "יישוג"; כי מי שצריך לחפש אותו ברחובות העכשיוויים – שזה לאו דווקא ממש ברחובות, אלא גם באמצעות האינטרנט, גם במקומות נוספים שזה לאו דווקא רחוב – צריך מומחיות.
ציפי נחשון: יש לנו עובדים ועובדות סוציאליות ומדריכות שעושות את עבודת הרחוב; יש לנו שותפות עם על"ם, ואנחנו מממנים מדי שנה 1.3 מיליון שקלים, ולפני שנתיים הצלחנו להעלות עובדים סוציאליים על הניידת כדי לשדרג את עבודת הרחוב שלא תהיה רק על-ידי מדריכים ומתנדבים.
ציפי נחשון: כך אנחנו מצליחים לאתר הרבה בני נוער, ובהם כמובן גם נערות וצעירות, נשוא הדיון היום.
ציפי נחשון: יש לנו תכנית ממוקדת לאיתור קטינות וקטינים בזנות גם בשותפות עם על"ם.
ציפי נחשון: אנחנו משקיעים במשרד שלנו קרוב ל-700,000 שקלים מדי שנה; יש לנו שותפות עם הג'וינט ועם משרד הקליטה ברשויות עתירות עולים לעבודת איתור ממוקדת לנושא של עולים חדשים.
ציפי נחשון: אני רוצה לעבור לנושא המניעה: תכניות המניעה שאנחנו עושים בשותפות בתי-הספר – יש תכנית שנקראת "חברות וזוגיות ללא אלימות" שמתוקצבת על-ידי משרד הרווחה ומשרד החינוך - -
סיגל רצין: זה של ויצ"ו.
ציפי נחשון: חברות וזוגיות ללא אלימות פותחה לפני 16 שנים - -
סיגל רצין: נכון, על-ידי ויצ"ו.
ציפי נחשון: אני לא יודעת על-ידי מי, אני יודעת - -
קריאה: אני המצאתי את זה.
ציפי נחשון: התכנית "חברות וזוגיות ללא אלימות" פותחה על-ידי משרד הרווחה ומשרד החינוך ועל-ידי מנהלת המרכז לטיפול באלימות שמופעל על-ידי ויצ"ו.
ציפי נחשון: המרכז לטיפול באלימות מתוקצב במלואו על-ידי משרד הרווחה, והשותפות הזאת כן קיימת.
ציפי נחשון: הקולגה שלי במשרד הרווחה מקיימת את התכנית הזאת יחד עם משרד החינוך בבתי-הספר.
ציפי נחשון: היא מגיעה למאות בתי-ספר בשנה.
ציפי נחשון: זה לא אופטימלי, זה לא מגיע לכל התלמידים – בוודאי שלא – אבל היא כן מיועדת למניעת אלימות.
ציפי נחשון: עשו לזה אדפטציה גם לאוכלוסייה הערבית וגם לאוכלוסייה חרדית ובמקומות שיש ריכוז של עולים.
ציפי נחשון: בדואית אני לא יודעת, זה כבר לא התחום שלי.
ציפי נחשון: חבל שלא נמצאת פה מנהלת היחידה לשוויון בין המינים במשרד החינוך שיחד איתה התכנית הזאת מופעלת כבר 16 שנים.
קריאה: אושרה לרר.
ציפי נחשון: שוב, התכנית לא מצליחה להגיע לכל תלמיד.
ציפי נחשון: השאיפה הייתה שכל תלמיד בכיתה ט' יעבור אותה במסגרת שנת הלימודים שלו.
ציפי נחשון: זאת תכנית מאוד אינטנסיבית של 12 מפגשים, כל מפגש שעתיים.
ציפי נחשון: זה סוג אחד של מניעה שהמדינה משקיעה בו.
ציפי נחשון: תכניות נוספות של מניעה נעשות על-ידי מרכזי הסיוע לנפגעות תקיפה מינית שמקבלות מדי שנה תמיכה של 5 מיליון שקלים ממשרד הרווחה, וזה גם סוג של תכניות שמופעלות בתוך בתי-הספר.
ציפי נחשון: אני שוב אחזור על זה שחבל שמנהלת היחידה לשוויון בין המינים במשרד החינוך לא נמצאת כאן כי למשרד החינוך עצמו יש המון תכניות מניעה שמכשירות גם את היועצים וגם את המחנכים במסגרת שנת הלימודים.
ציפי נחשון: אני אעבור לנושא הפגיעות המיניות - -
ציפי נחשון: פגיעות מיניות ודירות מעבר.
ציפי נחשון: זה הנושא שאת העלית.
ציפי נחשון: בנושא דירות מעבר – אנחנו מפעילים היום שמונה דירות מעבר באמצעות הרשויות המקומיות ועוד 20 דירות מעבר לצעירות בסיכון, בוגרות פנימיות חסרות עורף משפחתי.
ציפי נחשון: כך שלפחות ל-150 צעירות בשנה יש מענה של מגורים חינם.
ציפי נחשון: תקציב המשרד.
ציפי נחשון: יש לנו קשר עם עמותת "ילדים בסיכוי" שהדירות שהם מפעילים יחד אתנו זה בעבור בוגרי פנימיות.
ציפי נחשון: סך-הכול עכשיו יש 28 דירות מיועדות לצעירות, עוד חמש לצעירים ועוד ארבע של חסות הנוער ועוד חמש של צעירות שמסיימות טיפול בהתמכרויות.
ציפי נחשון: שוב, אמרתי, זה לא מספיק, יש עוד מה לעשות.
ציפי נחשון: בנושא פגיעות מיניות – אכן ב-2007 הוקצו למשרד 15 מיליון שקלים, וכשבאנו להפעיל אמרו ש-5 מיליון שקלים זה חד-פעמי ו-10 מיליון שקלים יהיה שוטף.
ציפי נחשון: למשרד הרווחה מדי שנה מ-2008 מגיע תקציב של 6.4 מיליון שקלים.
ציפי נחשון: אנחנו מפעילים חמישה מרכזי טיפול; בשניים מהם יש רשימות המתנה, ובשלושה אין רשימות המתנה; מתוך החמישה יש אחד למגזר הערבי – חבל שחברת הכנסת זועבי לא תצליח לשמוע את זה.