GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מיכל כפרי-ירדני: כשאנחנו הקמנו וחשבנו על המועצה, להקים מועצה זה דבר אחד, בזמן שהייתי היועצת של לימור, ובאמת הייתי מאוד מעורבת בזה.
מיכל כפרי-ירדני: אבל לא חשבנו על האפרטוס, איך הכספים עוברים, וזה לקח כמה שנים.
עליזה לביא: שנים?
מיכל כפרי-ירדני: כן.
מיכל כפרי-ירדני: מסתבר.
מיכל כפרי-ירדני: אני לא הייתי, אבל לקח כמה שנים לתרגם את זה, כי דובר בהרבה תקציבים.
עליזה לביא: שנים, זה אומר שלאף אחד הנושא הזה לא היה מספיק חשוב.
עליזה לביא: כי יש נושאים שמתקדמים.
קריאה: אני לא יכול לקבל את זה, זה לא נכון.
עליזה לביא: אני מייד אתן לך את רשות הדיבור.
מיכל כפרי-ירדני: אבל זה לקח זמן, בפרט שמדובר בתקציבים ציבוריים ולכן אני רואה, קראתי היטב את דו"ח המבקר, כאן אני מתרגמת את הקושי.
מיכל כפרי-ירדני: אני חושבת שנתמזל מזלי ועכשיו כשהתמניתי, יש למועצה את הכלים היום, איך כן.
עליזה לביא: תודה, עוד מילה שלך לסיום?
עמרית ינילוב - עדן: מילה אחת שרציתי רק לומר, אנחנו בשנה האחרונה פועלים בפרויקט שקשור למנהיגות נשים וזה שגרירות אתנה, ספורטאיות על שמרצות את סיפורן האישי, טבול בערכי הספורט, אל מול ילדות בבתי-ספר, במועדוני ספורט ופרויקט מאוד מבורך.
עמרית ינילוב - עדן: אנחנו מקבלים עליו הדים טובים.
עמרית ינילוב - עדן: אבל שוב, כל עוד לא נהיה מגובים במערך השיווקי, שעכשיו עומד לפתחנו, יש קושי בנראות.
עליזה לביא: יעל ארד, ברוכה הבאה.
עליזה לביא: זוכת המדליה האולימפית הראשונה של ישראל, מודל חיקוי של רבים ורבות מאיתנו וכמובן, חברת הנהלת הוועד האולימפי, יושבת ראש ועדת הספורט, אשת עסקים.
עליזה לביא: התבוננות שלך על הזירה הישראלית.
יעל ארד: קודם כל אני שמחה מאוד על הכינוס הזה ואני רואה פה הרבה מאוד נשים ספורטאיות שגדלתי לצידן וכיף לראות אתכן.
יעל ארד: אני חושבת שאנחנו מרבים בעידן הזה לדבר על חצי הכוס הריקה ולא כל-כך אוהבים לדבר על חצי הכוס המלאה ואני מהאנשים האופטימיים, אם נסתכל קדימה על הצד החיובי וליצור ולעשות, אני בנפשי יזמית ובכלל, גם בספורט הייתי כזאת, תמיד פרצתי דרך וגם בעולם העסקי ואני חושבת שאנחנו צריכים לפעמים להרפות מהמקום הזה, כל הזמן לשאול למה לא רואים ולמה לא עושים ולמה אין נשים ולמה זה, להסתכל מה יש.
יעל ארד: בצד זה שצריך לתקן את מה אין.
יעל ארד: אני חושבת שאתנה בשנים האחרונות שאני עוקבת אחרי הפעילות שלהם באמת מחפשות את ה-יש, ועושים דברים מאוד מאוד יפים לקידום הספורט, גם בהיבט התשתיתי וגם בהיבט של הספורט ההישגי ואני הייתי עדה לזה.
יעל ארד: אני עוקבת גם מבחוץ וגם מבפנים אחרי הדברים.
יעל ארד: אז אני רוצה רגע לדבר, נתחיל באנקדוטה קטנה ככה, על פעם, על הנושא התרבותי כי אני חושבת שהוא אחד הדברים שבמרכז ההוויה שלנו.
יעל ארד: אחר-כך נדבר קצת על ה-יש, על מה שנעשה בוועד האולימפי, אבל זה בעצם הוועד האולימפי ורשות הספורט ביחד, כי כל היחידה הזאת שנקראת היחידה לספורט הישגי בישראל, שהיא מובילה, היא חוד החנית של הספורט הישראלי במובן ההישגי, של הספורט האולימפי צריך להגיד, היא בעצם נתמכת במשותף על-ידי הוועד האולימפי ועל-ידי רשות הספורט ואני חושבת ששם אנחנו נוכל לראות יש גדול מאוד.
יעל ארד: אז קודם כל, בנימה אישית קטנה, אתם יודעים שאחת הפעמים שהתאמנתי בחדר כושר של גברים ונשים, גרתי בצפון תל-אביב והתאמנתי רוב הזמן בווינגייט, אבל מדי פעם התאמנתי בקאנטרי של ג', כדי לחסוך לעצמי נסיעות, הייתי כבר מדליסטית אולימפית, בחורה חזקה מאוד, שמרימה משקולות מאוד כבדות והתאמנתי כל פעם ברמת אביב שם שעתיים, שעתיים וחצי, אימון משקולות, אחד משלושה אימונים ביום שעשיתי והיו שם כל מיני אנשים נורא נחמדים שתמיד ליוו אותי ודיברו אתי וקשקשו אתי בין לבין ואז באה אחת, מישהי כזאת נראית טוב, "צפונית", ואמרה לי – יעל, תשמעי, אנחנו כמעט באותו גיל, אני קצת יותר מבוגרת ממך, אבל את יודעת, אני כבר נשואה ויש לי שני ילדים ואת עוד בספורט.
יעל ארד: אז אמרתי לה – תשמעי, יקירתי, לי שני ילדים עוד יהיו, אבל לך מדליה אולימפית לא תהיה.
יעל ארד: וזה סיפור קטן, אנקדוטה מצחיקה, שכיף ככה להיזכר ולצחוק אתה, אבל זה חלק מההוויה של תרבות הספורט בישראל, שבשנים האחרונות אני חייבת להגיד, עוד פעם, לא להסתכל על ה-אין, להסתכל על ה-יש.
יעל ארד: תרבות הספורט בישראל מתפתחת.
יעל ארד: מספיק לבוא בשש בבוקר לרוץ מולי בפארק ולראות כמה אנשים שאחר-כך אני פוגשת אותם בפגישות עסקיות, נשים וגברים, רצים בפארק, הולכים בפארק, נוסעים על אופניים, רואים תרבות ספורט מתהווה בישראל כמו שהיה פעם בארצות-הברית.
יעל ארד: אבל כשאני הייתי קטנה ורצתי באותו צפון תל-אביב, הייתי יוצאת לריצות, אז נהגי המשאיות היו מצפצפים לי וצועקים – מיידל'ה, את רוצה שאני אקח אותך טרמפ?
יעל ארד: אז היום זה כבר לא קורה.
יעל ארד: היום כשרואים בחורה רצה, אז מכבדים אותה ויודעים שהריצה היא אמצעי להשגת כושר, להיראות יותר טוב, להיות יותר בריאה, להיות הישגית.
עליזה לביא: את לא רואה אבל פילוח באוכלוסייה המבוגרת לבין אוכלוסיית הנערות והילדות?
עליזה לביא: כלומר, אני רואה שבגיל 30 ומשהו נשים נזכרות שהן צריכות גם להתעמל.
קריאה: וגם אצל גברים.
עליזה לביא: וגם אצל גברים.
עליזה לביא: אבל אני לא יודעת עד כמה הדברים חלים על נוער ועל הצעירים, בטח בעידן היום של המדיה החדשה.
יעל ארד: אני מסכימה גם עם מה שדפנה אמרה וגם עם מה שעומרית שאני מכירה אותה הרבה מאוד שנים הציגה.
יעל ארד: אין ספק שיש לנו בעיה תדמיתית מאוד גדולה, אפילו הבנות שבסביבתי, שלא לדבר על בתי הפרטית, מעדיפות לרקוד ג'אז ובאלט והתעמלות ככה מגיל חמש עד שבע, אבל ספורט, לא לשחק כדורגל, לא לעשות ג'ודו, לעשות ספורט רגיל, כאילו, שלא מזוהה דווקא גברי, הן לא מוכנות לעשות.
יעל ארד: קשה להן מאוד לעשות וזה לא בעיה שלנו, הנשים, זה בעיה שלנו התרבות הישראלית, זה משהו שאנחנו צריכים לעבוד עליו וצריך לעבוד עליו קשה ביחד.
יעל ארד: אני לא מסכימה שרק אנחנו רוצות לנהל את עצמנו, אנחנו, זה בסדר גמור שגם גברים מנהלים וגם להם יש מה לתרום, אנחנו צריכים ביחד.
יעל ארד: ביחד, גברים ונשים, ביחד החברה הישראלית, להתקדם לכיוון שיפור התרבות בישראל.
יעל ארד: אני רוצה רגע, אני הצטרפתי רק לאחרונה לוועד האולימפי, גם בוועד האולימפי בעוונותינו, מעט מאוד נשים נמצאות בהנהלה, שלוש, מעט מאוד נשים.
יעל ארד: שלוש מתוך 31.
יעל ארד: מעט מאוד נשים נמצאות בהנהלה, לדאבוני ואין ספק שאנחנו חלשים מאוד בישראל גם בנושא של ניהול ספורט, זה לא רק בעיה בהנהלת הוועד האולימפי, זה בהנהלות האיגודים.
יעל ארד: נדמה לי שרק לידיה חתואל הסייפת היתה לתקופה קצרה יו"ר איגוד ספורט ולא היתה מעולם אישה.
קריאה: גם אשל באופניים.
יעל ארד: אוקיי, אבל זה נדיר מאוד מאוד מאוד.
יעל ארד: אני לא יודעת אם זה רק כי אנחנו לא רוצות להיות בתפקידים האלו, כי אני מאמינה שאם אני הייתי רוצה להיות יו"ר איגוד הג'ודו, אז אף אחד לא היה חוסם אותי, הייתי נאבקת פוליטית.
עליזה לביא: למה לא רצית?
יעל ארד: כי אני רוצה בזמן שאני מפנה בין שלל עיסוקיי, אני רוצה לתרום לספורט בכלל ולא רק לג'ודו.
יעל ארד: אני חושבת שיש לי פרספקטיבה שרכשתי, הניסיון, המוניטין הציבורי שיש לי, יאפשר לי לעשות שינויים וזה יותר חשוב שאני אעשה אותם בספורט הכללי ולא רק בדל"ת אמותיי, בג'ודו.
יעל ארד: אם אני מסתכלת על מה שקורה בוועד האולימפי, אני חייבת לציין, אתם יודעים, יש תמיד דימוי ציבורי, ועד אולימפי, עסקונה וזה.
יעל ארד: אני רגע רוצה לדבר על היחידה לספורט הישגי, שהוקמה, תקנו אותי אם אני טועה, לקראת סיאול, אני עוד הייתי ספורטאית צעירה.
יעל ארד: אני בתור ספורטאית צעירה, אם הייתי זוכה לתנאים שהיום ספורטאיות זוכות, הייתי בוודאי פורצת הרבה הרבה לפני גיל 24 שבו פרצתי ועשיתי מדליה באליפות העולם בפעם הראשונה או גיל 22 שעשיתי מדליה באליפות אירופה פעם ראשונה, היום כבר בגיל 16 בנות מוכשרות כמו אליס שלזינגר, ירדן ג'רבי, מעיין דבידוביץ', לי קורזיץ כבר פורצות לרמות הבינלאומיות, אבל בתקופתי זה לא היה, גם לא התמיכה, גם לא תחרויות בגילאים האלו ואני חושבת שהיחידה לספורט הישגי, שהתפתחה מאוד מאוד, היא מאוד מתודולוגית, עם ערכים מאוד שוויוניים, שמה לנגד עיניה לטפח את המצוינות בקרב הספורט האולימפי ואני רוצה לשתף אתכם במספרים נורא פשוטים.
יעל ארד: אם בברצלונה ב- 1992 היינו חמש ספורטאיות שהגענו למשחקים האולימפיים, והיינו בסך-הכל 16% מכלל המשלחת, שהיוותה אז 31 ספורטאים, עכשיו בלונדון היו 18 ספורטאיות מתוך 37 ספורטאים, משלחת של 37, זה 49%.
יעל ארד: רק זה, כשאתם לוקחים את היחס שאת נתת קודם, פחות מ- 20% ספורטאיות רשומות, אבל עם טיפול נכון והולם, עם תמיכה נכונה, עם מעטפת רפואית ומקצועית, אפשר להביא בחוד החנית ל- 49%, בחוד החנית של הספורט הכי מובחר בישראל, אז אני חושבת שזה סימן שיש עם מה לעבוד.
יעל ארד: זה סימן שאם נצליח באמצעות אתנה ובאמצעות שינוי עמדות שלדעתי חייבים להפנות לשם כסף, שאנחנו ההורים, הנשים והגברים והחברה כולה, גם החברים של הבת שלי בכיתה, שלא יגידו לה כמו שאמרו לי כשהייתי הולכת בים עם גוף משולש, בגיל 17, היו אומרים – תראו את הג'דעית הזאת.
יעל ארד: היום אני שומעת שאומרים מאחוריי בקניונים – הנה יעל ארד.
יעל ארד: פעם הייתי שומעת – הנה הג'דעית הזאת.
יעל ארד: ואני לא יודעת איך ענת דרייגור שיושבת כאן הרגישה כשהיא שמעה את המילים האלו, זה אני נורא, זה הרגיש לי נורא לא טוב.
יעל ארד: אבל אותי זה לא שבר, אני הייתי כמו שהייתי, עוברת דרך קירות עם רצח בעיניים ושום דבר לא הפריע לי וככה המון המון שנים, אבל המון נשים מסביבי, בנות, נערות, פרשו.
יעל ארד: אז דיברתי עכשיו על העניין הכמותי שהוא חשוב מאוד, אבל גם העניין האיכותי, לא פחות חשוב, כמי שבאה מספורט הישגי, אני חושבת שהוא לא פחות חשוב ואני חייבת להגיד שהאיכות, הכמות גם מביאה איכות.
יעל ארד: זאת אומרת, היחידה לספורט הישגי שעובדת, כמו שעומד גילי לוסטיג, גם עומרית באה מהיחידה הזאת ואני בתור ספורטאית נעזרתי בה, בתור מאמנת אחר-כך והיום אני עוקבת ומלווה אותה מאוד מאוד מקרוב.
יעל ארד: אנחנו יכולים לראות שבעצם במחזור בייג'ין שזה 2005 עד 2008, היו 21 מדליות בינלאומיות באליפויות אירופה ועולם, שמתוכן אז היו רק שלוש מדליות לנשים, כשבמחזור לונדון היו אותן 21 מדליות באליפויות אירופה ועולם ומתוכם היו כבר שש מדליות לנשים, שזה מראה, זה התקדמות של פי שניים.
יעל ארד: אנחנו עדיין יכולות לעשות הרבה יותר, אבל זה התקדמות של פי שניים.
יעל ארד: היו 68 גמרים בתקופה הזאת, של הארבע שנים ומתוכם ל- 23 גמרים הגיעו נשים.
יעל ארד: אנחנו יכולים לראות שבמחזור לונדון היו 54 גמרים ומתוכם 30 גמרים היו נשים.
יעל ארד: זאת אומרת, גם ליותר גמרים הגיעו נשים, אבל גם היחס שלהן מול כלל הגמרים, גמרים עולמיים, להיות בגמר אליפות עולם, גמר אליפות אירופה או גמרים אולימפיים.
יעל ארד: זאת אומרת שזאת ההוכחה שגם כשבסיס הפירמידה הוא מאוד דל, ועל זה כולנו מסכימים וצריך לשנות את זה, אז בטיפול נכון והולם ועקבי, אפשר להגיע גם בכמות וגם באיכות בראש הפירמידה להצלחות ואני חושבת שזאת דוגמה טובה.
עליזה לביא: אבל דווקא, ככה לסיכום, אני רוצה לשאול אותך, דווקא בגלל הפער בין הנתונים שהוצגו על-ידי ה- ממ”מ לבין הדברים שאת אומרת ואני מקשיבה להם קשב רב, איך מעודדים, מהניסיון שלך, גם כמי שבאמת עשתה פריצת דרך משמעותית וגם כאימא לילדות, ילדים, איך מחנכים ילדים למצוינות?
עליזה לביא: איך מחנכים ילדים, את כל הזמן משתמשת במילה ספורט הישגי, להישגיות?
יעל ארד: אני חושבת שלהיות מצוין, ואני בטוחה שהספורטאיות שנמצאות פה וגם הספורטאים מסכימים אתי, להיות מצוין זה לא רק מדליה אולימפית, אני מרצה על זה הרבה מאוד, על הקשר בין מצוינות בספורט למצוינות בעסקים ובחיים ואני יכולה להגיד לכם שבעיני, מישהו, אחותי שהיא דוקטור לחקר המוח, או מישהו שהוא דוקטור למתמטיקה או מישהו שהוא פרס נובל לא משנה במה, הוא לא פחות מצוין ולא פחות חשוב וככל הנראה הערכים ומבנה האישיות שלו והכלים שהוא משתמש בהם ככל הנראה דומים לכלים שמשתמשים ספורטאי הישג ואתם יודעים - - -
עליזה לביא: טיפ איך מחנכים ילדים, בטח מול הנתונים הדלים שאנחנו - - -
יעל ארד: לא חושבת שאני הזה, אבל אני חושבת שבסופו של דבר, אם אנחנו מסתכלים על מתכון, כמו מתכון לעוגה, מה בעיני, מהו משולש ההצלחה שלי, אז אני חושבת שכישרון בצד אחד, עבודה קשה בצד שני, ותכף אני אגיד מה בראש הפירמידה, זה שלוש תכונות שמביאות כל אחד להצלחה.
יעל ארד: כישרון זה מתנה וזה פוטנציאל, זה לא יכולת.
יעל ארד: ולכן, צריך לעבוד מאוד מאוד קשה עם המון משמעת עצמית וכל מי שנמצא פה בחדר הזה שותף למה שאני עברתי בקריירה שלי, לדרך הזאת, המון המון עבודה קשה במשמעת עצמית, זה מה שהופך את הפוטנציאל ליכולת.
יעל ארד: אבל גם אם את מאוד מוכשרת וגם אם אתה עובד מאוד קשה, אפשר להישאר עם מה שאני קוראת, אלוף העולם באימונים.
יעל ארד: אלוף העולם באימונים זה זה שלשפתי עומד על המזרון, מסתכל ליריבה בעיניים, עושה במכנסיים, אין לו אומץ to deliver, הוא לא יכול "לספק את הסחורה", בסופו של דבר מה שנמצא בראש הפירמידה הזאת, זה החוסן המטאלי שלנו.
יעל ארד: היכולת שלנו להישיר מבט, לקחת את מה שמגיע לנו ברגע האמת, לקלוע את הסל האחרון במשחק מס' 6 בסדרה, לעמוד בגמר גביע האלופות בפנדל אחרון, כשזה אני מול השוער ולהכניס אותו פנימה וכן, ולעמוד באולימפיאדה, ביום הנתון, אחד מ- 16 ימי תהילה, האירוע הכי גדול בעולם ולהיות מסוגל ביום הזה להביא את כל הכישרון ואת היכולת הפיסית והמנטאלית והטכנית לידי ביטוי.
יעל ארד: אז זה חינוך, חינוך הוא עקביות ודוגמה אישית ולא ללחוץ יותר מדי ולחבק כשמפסידים.
עליזה לביא: במשפט הזה שלך אני רוצה להפנות את תשומת הלב ולתת את רשות הדיבור לראש מינהל הספורט, לאורי שפר, בבקשה.
אורי שפר: תודה.
אורי שפר: אנסה לפתוח ולומר שלנו במשרד היום יש אולי את הדמות שלא חוסכת כל מאמץ בכל רגע, כדי לראות איך אפשר לקדם נשים בספורט ונשים בכלל, וזאת השרה לימור לבנת.
אורי שפר: אני חושב שמהיום שהשרה נכנסה למשרד, הנושא הזה נמצא על סדר היום וכשציינה הנציגה של ה- ממ"מ, שלי, כשעשית את העבודה שלך, ציינת שהיתה החלטת ממשלה בנושא שינוי עמדות להחלטת ממשלה שהמשרד, בראשותה של השרה הביא, כי הבנו שבלי החלטה כזאת, לא נוכל לבצע את המשימה הזו.
אורי שפר: אני אחזור אולי במשפט אחד.
אורי שפר: אני אמרתי שהיתה החלטת ממשלה על שינוי עמדות על ספורט נשים, השרה לבנת למעשה הביאה את ההחלטה הזאת לממשלה, כי אלמלא כן, אי-אפשר היה לקחת כסף מהטוטו ולהשקיע בשינוי עמדות, כי הטוטו יש לו אמות מידה והוא לא יודע לחלק כסף, אלא לפי אותן אמות מידה.
אורי שפר: ואז היינו צריכים לבצע כל מיני פעולות והדברים האלה בסוף הסתייעו ויש לנו היום את המשאבים האלה ואנחנו היום עובדים על התוכנית, כדי לשנות עמדות.
אורי שפר: רק בעניין הזה.
אורי שפר: אני רוצה כמה תיקונים קטנים, ואני אמשיך לגבי הנושא עצמו.
אורי שפר: אגב, לא הייתי צריך להיות כאן, אבל מכיוון שזה כל-כך חשוב, אני החלטתי לעלות כן, כי הייתי צריך להיות עכשיו בישיבה על איך מיישמים את דו"ח ועדת חבר הכנסת צור למניעת אלימות בספורט, אז השארתי אותם שם, אני מקווה שהם ינהלו את הישיבה נכון ואני חושב שהנושא הזה מאוד מאוד חשוב וגם קרוב לי, אני גם רוצה לציין שנמצאת אתנו כאן גם ד"ר מורן ברק, שהיא היתה אחת מהמובילות של הפרויקט הזה, אני גם בהזדמנות הזאת רוצה להודות לה על כל מה שהיא עשתה בתקופה שלה וכמובן לדפנה ולאחל בהצלחה למיכל, שהיא נכס חשוב מאוד לכולנו ולעומרית ולכל מי שעוסק בנושא.
אורי שפר: ציינת שאין 40% נציגות של נשים בארגוני הספורט.
שלי מזרחי: בענפים שאנחנו בחנו.
אורי שפר: כן.
אורי שפר: אני רוצה לומר שהדרישה בישראל היא לא ל- 40%.
אורי שפר: הדרישה על-פי חוק הספורט היא ל- 30%.
עליזה לביא: לא אוכפים את זה, אגב, לא אוכפים את זה.
אורי שפר: סליחה, לא רק שאוכפים את זה, אלא אני אסביר עוד דבר.
אורי שפר: אל"ף, אני אומר בסיפוק, שנכון להיום, 53 איגודים מתוך 58 איגודים, שמקבלים תמיכה ממנהל הספורט, יש בהם ייצוג הולם של 30% נשים בהנהלה או כאחוז הנשים שמיוצגות באיגוד כספורטאיות, ואם אין אף ספורטאית, אז לפחות נציגה אחת בהנהלה שהיא אישה.
אורי שפר: אגב, בעניין הזה אנחנו אחת המדינות המתקדמות.
אורי שפר: אני חזרתי עכשיו מכנס שרי הספורט העולמי שנערך בברלין, דיווחתי על זה, באו אלי הרבה מדינות ושאלו איך עשינו את זה, כדי ללמוד מאיתנו.
אורי שפר: אגב, גם בחלק ממדינות סקנדינביה היום, אין עדיין ייצוג של 30% לנשים בהנהלות.
אורי שפר: בהיבט הזה, אני חושב שאנחנו פורצי דרך וגם מיישמים את מה שכתוב בלשון החוק.
אורי שפר: בהיבט אחר, אני רוצה לציין שאמרת שיש לנו מסד נתונים ולטוטו מסד נתונים, אנחנו עובדים היום על מסד אחד ואנחנו מתאמים בין הגופים, כך שיהיה מסד נתונים אחד לקבלת נתונים בכל קנה מידה, לא רק לנשים, בכלל לספורט, לגבי כמה ספורטאים יש לו, מה מספרם, נשים, גברים, גילאים וכיוצא בזה.
אורי שפר: יש לנו קושי אמיתי, מצד אחד אני אומר, אני מצטרף מאוד למה שאמרה יעל על ההישגים שלנו בתחום ספורט נשים.
אורי שפר: אני רוצה לומר גם בהיבט הכלכלי ובהיבט המדיני, כולנו רוצים להשקיע בספורט נשים ברמה ההישגית, כי יותר קל להגיע בעולם להישגים בספורט נשים מאשר בספורט גברים באופן יחסי.
אורי שפר: תלוי, כמובן, באיזה ענף ספורט מדובר.
אורי שפר: למה?
אורי שפר: כי יש עדיין היום הרבה מדינות בעולם שאין להן בכלל קבוצות נשים ולמשל אם אני לוקח את אירופה, שהיא המעצמה או היבשת החזקה ביותר בעולם בתחום הספורט, יש באירופה 12 מדינות בסך הכל מתוך 54 מדינות באירופה, שמשחקות כדור-מים בצורה מסודרת.
אורי שפר: כדור-מים נשים.
אורי שפר: זאת אומרת, אם ישראל תתמקד בכדור-מים נשים ותפתח את הענף הזה, יש לנו סיכוי יותר גדול מאשר כדור-מים גברים, להגיע להישגים באירופה ובעולם בכלל.
אורי שפר: אז זאת רק אנקדוטה על ענף אחד.
אורי שפר: אני רוצה לומר בצד של הקשיים, יש לנו באמת קשיים לא מעטים.
אורי שפר: אל"ף, צריך להבין שאנחנו נמצאים בתהליך, זהו תהליך זה לא דבר שנגמר.
אורי שפר: זה תהליך שאנחנו צריכים להתמודד אתו, ללמוד את הקשיים שלו, לתת להם את הפתרונות, את התרופות הנכונות ולהמשיך הלאה.
אורי שפר: אנחנו ביצענו סקר לפני ארבע שנים, שבא ללמוד מה עמדות הציבור לגבי ספורט נשים ומה עמדות ההורים לגבי ספורט נשים, של הבנות של ההורים והגענו למסקנה, מתוך הסקר, שהמעכב או הבולם או החוסם את ההתקדמות של ילדה בספורט תחרותי, אלה ההורים והאבות יותר מהאימהות.
אורי שפר: זאת אומרת, אם היום, במה שקורה היום, אני רוצה שנדע את זה, אנחנו לא מצליחים היום, בשנה-שנתיים האחרונות, להגדיל את מספר הספורטאיות וזה לא בגלל כסף.
אורי שפר: יש לנו את המשאבים הכספיים.
אורי שפר: אגב, אין ראש רשות בישראל, שלא יודע שיש אפליה מתקנת לפתיחת קבוצות נשים ובניגוד לקבוצות גברים, ספורטאים, ששם כאשר אתה מקים עמותה אתה יכול להיתמך רק אחרי שנתיים מהיום שאתה הקמת את העמותה והראית ניהול תקין, מינהל תקין על-פי רשם העמותות ורק אז אתה יכול להיתמך, בספורט נשים אתה יכול לקבל תמיכה מהיום הראשון שיש לך את הקבוצה.
עליזה לביא: כן, אבל אדוני, אתה מדבר, אתה מדבר על ספורט מצוינות.
אורי שפר: לאו דווקא, אני מדבר על תשתיות.
עליזה לביא: רגע, רגע, שנייה, שנייה.
עליזה לביא: מה קורה בבתי-הספר, אתה ממשרד החינוך?
עליזה לביא: אתה ספורט?
אורי שפר: אמרתי – השרה לימור לבנת.
עליזה לביא: סליחה, רגע, שנייה.
עליזה לביא: לכן אני לא מבינה.
עליזה לביא: כי אתה רשום לי תחת משרד החינוך.
עליזה לביא: אז אתה משרד הספורט.
מיכל כפרי-ירדני: והשאלה שלך היא מאוד חשובה.
עליזה לביא: אז סליחה, מי נציגי משרד החינוך?
עליזה לביא: סליחה, יש פה טעות ברישום, אני מתנצלת.
עליזה לביא: אבל אני כן אשאל אותך, גם.
עליזה לביא: תראה, אני אומרת לך בכנות, יש לי ילדה בטכניון, בת יחידה בכיתה של בנים, באחד המקצועות הקשים.
עליזה לביא: המורה היחידה שאני רואה כשאני פוגשת ברחוב ואני עוברת לצד השני של המדרכה, זה המורה לספורט.
עליזה לביא: היום בטכניון, היא חזרה לעשות ספורט כי היא אחרי לידה וגמרנו וצריך לחזור וזה.
עליזה לביא: אבל כל הילדות, בית-ספר בכלל לא נתן איזה שהוא ציוץ בכיוון של ספורט.
עליזה לביא: היה מספר מצומצם מאוד של נושאים שניתנו לבנות, אני אמשיך את השאלה אדוני אחרי זה אתך ואני אחזור אליך, דוד, אל תשכח, חבר הכנסת דוד צור, תודה שהצטרפת אלינו, אבל כלום, בחינוך.
עליזה לביא: אתה מדבר פה על מצוינות ואין פה שום סינכרון עם מערכת החינוך.
עליזה לביא: אז איך בונים בכלל?
עליזה לביא: איך בונים בכלל, אני שאלתי אותך על להצמיח, אוקיי, בסדר, אז אולי בכדור מים, יש יותר ונכון, אבל איך בכלל מביאים את הנערות הצעירות להבין שכדאי להצטרף ובכלל גם לעשות ספורט.
עליזה לביא: אני לא רואה את זה קורה במערכת.
אורי שפר: אז אני אומר, אני לא אתחמק אני אנסה להשיב.
אורי שפר: על נושא בית-הספר ידבר רעי ממשרד החינוך, יותר לנושא, ד"ר אלי אהרון, שהוא יתייחס לסוגיה הזאת, אם כי אני אנסה גם להאיר אותה במשפט אחד או שניים.
אורי שפר: אני רוצה שנבין.
אורי שפר: לא בכדי ציינה שלי שיש לנו בסך-הכל במדינת ישראל 80,000 ספורטאים רשומים.
אורי שפר: אגב, קצת פחות, אבל נאמר שיש לנו 80,000.
אורי שפר: אנחנו המדינה עם מספר הספורטאים לפי כל קנה מידה, אם תקחי פר קפיטה או פר התמ"ג או התל"ג, הקטן ביותר בעולם המערבי.
יעל ארד: תסביר מה זה ספורטאים רשומים.
אורי שפר: ספורטאי רשום ובענף ספורט אישי הוא צריך להתחרות לפחות בארבע תחרויות וספורטאי קבוצתי ב- 18 משחקי ליגה לפחות.
עליזה לביא: כלומר, זה לא לוקח ילדים בני חמש שמתאמנים בג'ודו במתנ"ס.
אורי שפר: לא מתחת לגיל 13, זה רק מעל גיל 13 ובשני ענפים בלבד מתחת לגיל 13 – החלקה על הקרח והתעמלות.
אורי שפר: זאת אומרת, יש לנו בעיה בכלל, להצטרפות לספורט.
אורי שפר: כשאני מדבר על תרבות הספורט, אני רוצה שנדע שאנחנו במקום מאוד טוב באופן יחסי לאירופה.
אורי שפר: בישראל על-פי ממצאים של הסקר הגדול ביותר שהובלנו אותו בדצמבר האחרון, 32.4% מהאוכלוסייה עוסקים בפעילות גופנית על-פי הגדרת ארגון הבריאות העולמי, אני לא אפרט מה זה, אם תרצו, אני אענה לכם מה זאת ההגדרה הזאת.
אורי שפר: 32.4%, כאשר נשים עוסקות בפעילות פחות מגברים, ובמגזר הערבי, התוצאות במגזר היהודי הן מעל ל- 38%, במגזר הערבי אצל נשים זה פשוט דרמטי גרוע, 19%, וגברים כ- 24%.
אורי שפר: הממוצע המשוקלל מדבר על, כפי שציינתי, על 32.4%, שהוא הרביעי באירופה, באיכותו, בטיבו.
אורי שפר: כששואלים מה קורה עם הילדים, מכיוון שאין נתון בישראל בנושא ילדים, אז אנחנו עכשיו מובילים סקר עם מי שאחראי על ביצוע סקרים במערכת החינוך, ד"ר יוסי הראל מאוניברסיטת בר-אילן, שעושה את הסקרים עבור ארגון הבריאות העולמי ואנחנו הכנסנו פרק שלם של השאלה מה קורה עם הילדים בפעילות גופנית בכלל וספורט, מכיתה ה' ועד כיתה י"א וזה יצא לפועל בחודש ספטמבר עד דצמבר הקרוב.
אורי שפר: ועוד משפט קצר, רק אחד ברשותך, רק להגיד שמה שאנחנו נרצה ללמוד יותר מכל דבר אחר, זה לא כל-כך כמה ילדים עושים, אלא כמה ילדים לא עושים וכמה ילדים נשרו ומדוע.
אורי שפר: כי הבעיה שאני חושב שהיא צריכה להילמד על-ידינו, זה לנסות לתת את המענה למה ילדים עוזבים את העיסוק הזה, אם כולנו אומרים שהוא כל-כך כיפי וכל-כך טוב, ויכול להיות כל-כך מהנה ובריא.
עליזה לביא: תרשה לי לחדד את השאלה שלך ולעבור אליך, ד"ר אליהו אהרון.
עליזה לביא: למה כל-כך הרבה ילדים בורחים משיעורי ספורט ואחרי הצהריים ההורים צריכים לממן להם שיעורי ספורט?
אליהו אהרון: אני לא יודע מאיפה את מביאה את הנתון הזה שהילדים בורחים.
עליזה לביא: מהבית.
עליזה לביא: כולל אני.
עליזה לביא: אני ברחתי מכל שיעורי הספורט בבית-הספר.
אליהו אהרון: אני אענה לך.
אליהו אהרון: מה שקורה זה דבר כזה.
אליהו אהרון: קודם כל, אני רוצה לבוא ולומר שהמקצוע שלנו נקרא חינוך גופני ולא ספורט.
אליהו אהרון: אני חושב שכבר השם אומר את ההבדל הרציני.
אליהו אהרון: אנחנו עוסקים בפעילות גופנית בבתי-הספר, דהיינו פעילות כאורח חיים.
אליהו אהרון: אנחנו לא עוסקים כספורט לספורט.
אליהו אהרון: רק 8% עד 10% מהתלמידים הם שעוסקים בספורט בבתי-הספר.
אליהו אהרון: אני אישית בדקתי לא פעם ולא פעמיים את כל הנושא של הפעילות הגופנית, או הוראת החינוך הגופני ושאלנו את התלמידים בכיתות ד' עד ו', מהו המקצוע האהוב עליך ביותר ושאלה שנייה – מהו המקצוע החשוב ביותר אצלך בבית-הספר.
אליהו אהרון: המקצוע האהוב ביותר, כצפוי, זה החינוך הגופני.
אליהו אהרון: מה שאותי מעניין, מהו המקצוע החשוב ביותר, ועכשיו המקצוע החשוב ביותר בדרך-כלל זה בין האחרונים.
אליהו אהרון: זה לא בגלל המורים לחינוך גופני, אני חושב שזה מתחיל מהשר, זה עובר למנהלי המחוזות, זה עובר למפקחים, זה עובר למנהלי בתי-הספר, זה עובר אחר-כך להורים, למחנכים, שהם מה שמשדרים שזה לא כל-כך חשוב.
אליהו אהרון: מה שחשוב, ואנחנו יודעים את זה גם במיצ"ב, את מה בודקים במיצ"ב?
אליהו אהרון: במיצ"ב בודקים את המתמטיקה, את המדעים ודברים אחרים שזה מה שאנחנו נמדדים בעולם.
אליהו אהרון: אני כבר אמרתי לא פעם ולא פעמיים, ברגע שזה ייכנס למיצ"ב, אז תראו את השיפור.
אליהו אהרון: אז כאן, אם את רוצה באמת לבוא לקדם את זה, תכניסו את זה בצורה כזאת, כדי שזה ייראה חשוב, אז זה באמת גם יפעלו.
אליהו אהרון: מכל מקום, לא "מבריזים".
אליהו אהרון: בעל-יסודי, כן יש "הברזות".
אליהו אהרון: כי מה שקורה, האנשים, היום אנחנו יותר ויותר יושבים ליד מחשב, אין מה לעשות.
אליהו אהרון: אנחנו יודעים שאנחנו, שהיינו פעילים, שהיינו ילדים, אז היינו כל הזמן בחוץ והיו צריכים לבוא לקרוא לנו.
אליהו אהרון: היום הם כל הזמן ליד המחשב וזוהי נקודה שהיא מאוד מאוד מאוד קריטית ובעייתית.
עליזה לביא: כמה שעות בבית-הספר ילד זכאי לשעות ספורט?
אליהו אהרון: הוא מחויב, דרך אגב, אני חושב שיש דבר נפלא והוא שמקצוע החינוך הגופני הוא בתוך הליבה, דהיינו בין המקצועות שחובה ללמד אותם.
עליזה לביא: כמה שעות?
אליהו אהרון: חובה ללמד שעתיים שבועיות.
אליהו אהרון: שעתיים שבועיות.
אליהו אהרון: בממלכתי המצב בהרבה יותר טוב, כמעט כל בתי-הספר נותנים את השעתיים, ממש.
אליהו אהרון: בתי-הספר הממלכתיים דתיים, פחות.
אליהו אהרון: פחות ואני גם כן, כאדם שחובש כיפה, משקיע בזה המון מאמץ כדי שאת השעתיים הראשוניות האלה של הפעילות הגופנית, יינתנו.
אליהו אהרון: אנחנו גם עושים דברים נוספים, אנחנו באים ואומרים לתלמידים, מזה כמה שנים, שהציון הוא מורכב מכך וכך ואני לא אפרט, אבל יש עוד עשרה אחוז כבונוס, דהיינו, תלמיד שמתעמל, או עוסק בפעילות גופנית מעבר לשעות האלה, מעבר לשעות של בית-הספר אחר-הצהריים, יש לו עוד 10% בציון.
אליהו אהרון: ותלמידים, אני חושב שכן מנצלים את זה.
דוד צור: ראשית, אני חושב שהדיון הזה הוא, זה שסימנת אותו, זה יוצא מהכלל, באמת, לא היה דבר כזה לדעתי וזו במה חשובה.
דוד צור: אני חושב שדווקא מהסיום של הדברים של אורי שפר, את צריכה אולי לעשות את זה אפילו גם בתיאום עם ועדת החינוך והספורט כי אני חושב שעיקר הבעיה ואני אגיד תכף משהו גם מהזווית האישית אולי, אבל עיקר הבעיה שלנו זה בהיעדר תרבות ספורט עמוקה בבתי-הספר, אי-אפשר לזרוק את זה רק לפתחי ההורים, כי בסוף הילד/ילדה, מבלים יותר זמן בבתי-הספר בפעילויות האלה, מאשר בבתים.
דוד צור: לצערי, אני יכול לומר, ואם אני הולך אחורה, אני יכול לומר שלצערי בעבר דווקא היתה מודעות ספורט יותר גדולה בבתי-הספר, בספורט העממי.
דוד צור: בתי-הספר ראו לעצמם יותר חובה להחדיר את הספורט, בעיקר העממי והספורט כדור.
עליזה לביא: אז אתה שותף לתחושה שיש רגרסיה?
דוד צור: אני חושב שכן והיא לא רק באה מהמקום של תחושת בטן, גם כמי שעסק בספורט, אני אימנתי את נבחרת הנשים שלנו בכדוריד ואפילו לקחנו את אליפות המדינה ובתור שחקן כדוריד אז גם אימנתי כדוריד ולא סתם שאלתי אותך על כדוריד, כי דווקא ענף הכדוריד כן הצמיח נשים מאוד מוכשרות.
דוד צור: כדורסל זה היה תמיד, מאז ומתמיד, גם כדורסל היה אטרקטיבי יותר גם להיבט של הפרסום ואני עובר שנייה דווקא לצד השני.
דוד צור: נמצא פה גם איש תקשורת.
עליזה לביא: אנחנו מייד נעבור לתקשורת.
דוד צור: ואני רוצה לומר שאחת הבעיות, נאמר המרכזיות, אמרתי תרבות והדבר השני זה היעדר חשיפה.
דוד צור: יש פורטרט, כמובן.