GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<נעמה כהן ספראי: יש סוגים מסוימים של מקרים שבהם יש אלימות מוגברת.
<נעמה כהן ספראי: אנשי המקצוע שעוסקים בתחום האלימות יידעו לזהות את סימני האזהרה האלה, אבל הרבה פעמים לא רואים את סימני האזהרה האלה, אפילו לא שופטים ואפילו לא עובדות רווחה שלא הוכשרו לכך, כי הכשרה בתחום של אלימות במשפחה היא הכשרה ספציפית.
<נעמה כהן ספראי: לכן הרבה פעמים המקרים האלה יפלו, קל וחומר כשמדובר באדם שהוא אינטליגנט ויש לו איזה שהוא קסם אישי והוא יכול להתל בעצם ברשויות ונשים הרבה מאד פעמים ייתקלו בחוסר אמון, דווקא במקרים האלה שהם המקרים הקשים ביותר.
<נעמה כהן ספראי: שוב, מדובר במיעוט, אבל זו בדיוק קבוצת הסיכון שאנחנו מזהות ככזו שיכולה לפגוע בילדים כנקמה.
<נעמה כהן ספראי: אז מה הפתרון?
<נעמה כהן ספראי: אנחנו מדברים ומדברים, אבל מה הפתרון?
<נעמה כהן ספראי: אז לדעתי כן יש איזה שהוא פתרון או קצה לפחות של פתרון ואני חושבת שבמקרים כאלה צריך שתהיה בנוסף לוועדות הרגילות, איזו שהיא ועדה של אלימות במשפחה, שמכנסת את כל הגורמים שקשורים לאישה וכשהגורמים של המקלט, או של היחידות לאלימות המשפחה שנמצאות בקהילה, יהיו חלק מהוועדות האלה ולא ייתפסו כגורמים שפועלים דווקא למען האישה.
<נעמה כהן ספראי: אוקיי.
<נעמה כהן ספראי: אז אני חושבת שכשתהיינה ועדות שהן באמת ועדות אלימות, מעבר לוועדות למסוכנות שלא נותנות מענה והן גם צריכות הסכמה, כשתהיינה ועדות כאלה ויהיה ניתן לכלול את המשפחה בתוך ההקשר של האלימות, זה יכול בהחלט להביא לאיזו שהיא התקדמות בנושאים הללו.
עליזה לביא: אני מזכירה לכולכם שכאן בדיון שהיה בפגרה, הכרזנו על הקמה של ועדת המשנה, בשיתוף המשרד לביטחון פנים ומשרד הרווחה.
עליזה לביא: אמנם לא רשות למניעת אלימות, כמו שחלמנו וביקשנו, אבל כן ועדת משנה למנכ"ל המשרד לביטחון פנים.
עליזה לביא: לייזר עומד בראשה.
עליזה לביא: התחלנו וגם בדברי הסיכום אני חושבת שזאת האצבע המכוונת, אבל לא רק.
עליזה לביא: אני רוצה לבקש מהמפקח הארצי אלימות במשפחה, חגי מויאל, משרד הרווחה והשירותים החברתיים.
עליזה לביא: אנחנו שומעים דברים קשים.
עליזה לביא: אני שוב חוזרת ואומרת, אנחנו שותפים לדרך.
עליזה לביא: אני לא באה פה באיזו שהיא תעודת אשמה, ממש לא, אבל משהו צריך להשתנות.
עליזה לביא: איך אמרה קרן, והיא אמרה את זה בדם ליבה – עשיתי את הכל.
עליזה לביא: עשיתי את הכל ואין לי ילדים.
עליזה לביא: אני אמא בלי ילדים.
עליזה לביא: איך אנחנו עוזרים?
עליזה לביא: איך אנחנו מסייעים?
עליזה לביא: איך אנחנו מזהים?
עליזה לביא: מה לא עשינו?
<חגי מויאל: אני קודם כל יכול להגיד מה כן עושים.
<חגי מויאל: המקלטים הם נקודת קצה בכל הנושא של התהליך בטיפול באלימות במשפחה.
<חגי מויאל: הנשים שמגיעות למקלטים זה אחוז מאד מאד קטן מהנשים והגברים והילדים שמטופלים בנושא של אלימות במשפחה, כשסדרי הגודל הם 11,000 מטופלים בשנה, שמטופלים על ידי משרד הרווחה במרכזים לטיפול באלימות, שזה כולל ילדים, גברים ונשים.
<חגי מויאל: כך שבאמת למקלטים מגיעים מקרי הקצה שצריכים תכניות הגנה מורכבות יותר בכדי להגן על האישה ועל הילדים.
<חגי מויאל: במסגרת המשאבים שבאמת קיימים במשרד הרווחה, קודם כל מכשירים את האנשים והעלתה כאן עורכת הדין של המקלטים, את הנושא של ההכשרה הספציפית שיש לאנשי המקצוע בנושא של טיפול באלימות במשפחה, כולל טיפול בילדים ומשרד הרווחה עושה את זה.
<חגי מויאל: משרד הרווחה עושה את זה גם בשיתוף משרדים נוספים.
<חגי מויאל: גם שיתופי הפעולה בין המשרדים זה דבר שקיים והוועדה שאת הצגת לפני כן, אחת המטרות שלה זה באמת לשכלל את התהליכים האלה ואכן נעשית חשיבה בכל הנושא של שכלול התהליכים והעברת המידע בין הארגונים השונים.
זהבה גלאון: אתה יכול להרחיב רגע בנקודה הזאת?
זהבה גלאון: מה זאת אומרת שיש את שיתוף הפעולה הזה, בהמשך לדברים שנאמרו כאן.
<חגי מויאל: תראי - - -
עליזה לביא: ועדת המשנה עוד לא התחילה, אני מבינה.
<ורד סויד: היא התחילה.
<ורד סויד: כבר היו שתי ישיבות.
עליזה לביא: אז אני אשמח מאד לשמוע, כי אני לא התעדכנתי.
זהבה גלאון: איך אתם מתכללים - - -
עליזה לביא: שנייה רגע, חברת הכנסת גלאון, אני מבקשת לשמוע.
<חגי מויאל: את רוצה להתייחס לוועדה לרגע?
עליזה לביא: כן, אני אשמח.
עליזה לביא: אתה יודע, זה שבוע שנשמח מאד לשמוע עליו.
<חגי מויאל: הוועדה התכנסה כבר שתי פגישות.
עליזה לביא: כל המשרדים שלחו נציגים?
<חגי מויאל: כל המשרדים נמצאים שם – בריאות, חינוך, משטרה, הבט"פ על כל מרכיביו - - -
<ורד סויד: הרשות לקידום מעמד האישה.
<חגי מויאל: ורד כמובן ואנחנו.
<חגי מויאל: המשרדים נפגשים למצוא מכנה משותף בוועדה, כל משרד מציג את העשייה שלו בתחום של אלימות במשפחה.
<חגי מויאל: כבר לפני כן, אני עוזב רגע את הוועדה, הוועדה נמצאת כבר בדיון השני שלה, לקראת הדיון השלישי ויש שם לוח זמנים די אינטנסיבי לגבי הדיונים האלה.
זהבה גלאון: אתם מזמינים את ארגוני החברה האזרחית?
<חגי מויאל: כן, מזמנים את המגזר - - -
עליזה לביא: עושים ישיבה עם כל הארגונים.
עליזה לביא: למעשה היציאה לדרך יצאה מכאן והזמנו את כל הארגונים וכל האנשים שחשבנו שצריכים להזמין אותם ושהוועדה אמורה לשמוע.
<ורד סויד: אתם תגיעו.
עליזה לביא: אתם תקבלו.
<חגי מויאל: הוועדה מוציאה קול קורא שמזמין את כל הגופים שעוסקים בתחום ושמעוניינים להציג את עמדותיהם להגיע לוועדה.
<חגי מויאל: אנחנו נשמע את כולם, או לפחות חלק ניכר מהארגונים וזה יהיה חלק מתהליך הדיון שלנו.
<חגי מויאל: זה לגבי שיתופי פעולה עתידיים.
<חגי מויאל: שיתופי הפעולה הנוכחיים זו עבודה משותפת, לדוגמא בין משרד הרווחה למשרד החינוך, בכל הנושא של תכניות מניעה בתוך בתי הספר.
<חגי מויאל: זה שיתופי פעולה עם משטרת ישראל בכל הנושא של תקשורת והפנייה של מקרים של אלימות במשפחה לטיפול במרכזים.
<חגי מויאל: המשטרה ואנחנו עובדים יד ביד בכל הנושא של ניסיון להגיע לאוכלוסיות האלה.
<חגי מויאל: לא לשכוח שכשמדובר במבוגרים ולא בחסרי ישע, אנחנו עושים את כל המאמצים להגיע אליהם, אבל לא כל אחד מעוניין להיחשף או להגיע לטיפול אצלנו.
<חגי מויאל: לגבי הילדים: במרכזים שלנו, כשנכנסת אישה או גבר, בני זוג לטיפול, אנחנו מבצעים בתהליך אבחון הראשוני גם תהליך שמתייחס לילדים.
<חגי מויאל: בהמשך לכך, הילדים מנותבים לטיפול לפי חומרת המצב ולפי הסמכויות שקיימות במשרד הרווחה.
<חגי מויאל: אם זה לצורך העניין העובדים הסוציאליים לחוק הנוער, אם זה לצורך העניין תכניות לטיפול בילדים חשופים לאלימות בתוך המרכזים לטיפול באלימות, אם זה לצורך העניין הפנייה למקלטים וכיוצא בזה.
<חגי מויאל: יש עוד הרבה מה לעשות.
<חגי מויאל: יש תיאומים בתוך משרד הרווחה שהיום נבנים בנושא של העוסקים בתחום ילד ונוער והעוסקים בתחום של אלימות בתוך המשפחה.
עליזה לביא: מה לא עשינו נכון במקרה של קרן?
<חגי מויאל: אני לא אכנס למקרים פרטיים כי אני גם לא באתי מוכן על כל הפרטים של המקרה.
עליזה לביא: בוא נדבר על דפוסים.
עליזה לביא: תשמע באנו, אנחנו שומעים, אנחנו מכירים, זה לא מקרה ראשון לצערי הרבה, זה גם לא מקרה שני.
עליזה לביא: איפה אנחנו מפספסים?
עליזה לביא: איפה אנחנו מתחילים את השינוי, לדעתך המקצועית, לא במקרה האישי.
עליזה לביא: אני יכולה להגיד לך מהשנה וחצי שאני כאן איפה אני רואה את הפספוסים ואין לי כלים מקצועיים כמוכם, אבל אני רואה כאן, דווקא בגלל ההתכנסות, דווקא בגלל חוסר הסנכרון שקיים בין המערכות, אבל איפה אתה מזהה כאיש מקצוע?
<חגי מויאל: אחד זה קודם כל להגיע באמת לילדים.
<חגי מויאל: הדבר השני זה, תראו, אוכלוסיות שמגיעות לטיפול אצלנו בדרך כלל מטופלות.
<חגי מויאל: יש מקרים והעלתה כאן הגברת שתיארה את המקרה שלה לגבי הנושא של מערכת הרווחה, האם היא הולכת בהמשך לפנייה של האישה שטוענת שהילדים נמצאים בסיכון או לא נמצאים בסיכון.
<חגי מויאל: במקרים האלה יש עבודה מאד מעמיקה בכדי לבחון את הנושא הזה, אבל הטעויות קורות, כמו שקורה בכל תחום.
<חגי מויאל: לפעמים באמת לא מצליחים לעלות על האבחון הנכון בתהליך הזה.
<חגי מויאל: אני חושב שגם משאבים הם חלק מהעניין.
<חגי מויאל: גם המשך הכשרה של עובדים סוציאליים, בהמשך לרפורמה שמשרד הרווחה מוביל.
<חגי מויאל: הכשרה של עובדים סוציאליים שהם לא מומחים לטיפול באלימות, להכשיר אותם לזהות את המקרים האלה, כי מרבית מן המקרים מגיעים למערכות הרווחה מנושאים אחרים לגמרי, שלא קשורים לאלימות עצמה; והיכולת של איש מקצוע לזהות את זה ולהפנות את זה לאנשי המקצוע המומחים לתחום, זה חלק מהתהליך, והיום ברפורמה שמוביל משרד הרווחה – נותנים את הדעת בהכשרה של עובדים סוציאליים מן השורה, נקרא להם, לזהות את המקרים.
<חגי מויאל: סיפור הזיהוי הוא לא תמיד הסיפור הפשוט, אבל אני חושב שנעשה הרבה ואני חושב שאנחנו מדברים על המקרים שלא הצלחנו לעלות עליהם, אבל אנחנו אף פעם לא יכולים לזהות ולדבר על המקרים שהצלחנו להציל.
<חגי מויאל: יש.
<חגי מויאל: יש עוד הרבה עבודה.
<חגי מויאל: יש צורך ביותר משאבים, יש צורך ביותר הכשרות לאוכלוסיית המטפלים, שלא עוסקים בתחום של אלימות במשפחה, כי בתחום הזה יש הכשרות מאד מקיפות, גם לאנשי המקלטים, גם לעובדי המרכזי.
עליזה לביא: תודה, חגי.
עליזה לביא: סגן ניצב מאיר ברקוביץ, רמ"ד נפגעי עבירה, משטרת ישראל, בבקשה, מהמבט שלך, מהמקום שלכם.
<מאיר ברקוביץ: בפתח הדברים אני רוצה להצטרף פה לחיזוק לקרן, שאמרה פה את הדברים שבאמת קשה לעמוד בפניהם.
<מאיר ברקוביץ: חשבתי ככה לעצמי, את בחרת עם הרבה עוצמות במקום לשקוע אל האין, ללכת אל היש ואל מה אפשר לעשות.
<מאיר ברקוביץ: יש זה ראשי התיבות של ישי ושרה, אז הבחירה הזאת כנראה מקושרת לתוך הדבר הזה ואני רוצה לחזק אותך בעניין הזה.
<מאיר ברקוביץ: אני רוצה להגיד שני דברים שקשורים לנתונים.
<מאיר ברקוביץ: אחד, אני חושב שיש חובה להגיד אותו, גם אם זה לא משנה באיזו דרך הילדים נרצחו, אבל משהו שהוא מעין המשך, מזכיר את ההמשך של נתנה תוקף של מי בחרב ומי בחיה, שארבעה ילדים נהרגו בירי, אחד בהטבעה, ארבעה בחניקה, עשרה בחבלה ובהתעללות, שבעה בדקירה, שניים בהצתה ושניים בדרכים אחרות, אני חושב שחשוב להגיד את זה.
<מאיר ברקוביץ: חשוב להגיד דבר נוסף, וחברת הכנסת גלאון הזכירה פה, שאנחנו מטפלים בקצה הקרחון – המקרים הקיצוניים זה המקרים שבהם היה רצח, אבל אנחנו צריכים להסתכל על כלל המקרים שיש בהם אלימות כלפי ילדים במשפחה.
<מאיר ברקוביץ: בשנת 2012 – נפתחו 4,598 תיקים של אלימות בתוך המשפחה כלפי ילדים.
<מאיר ברקוביץ: בשנת 2013 – 4,282 מקרים.
<מאיר ברקוביץ: בשנת 2014 – 3,922 מקרים.
<מאיר ברקוביץ: כשבודקים את התוקף בתיקים, אז אנחנו רואים שבשנת 2012 ובשנת 2013 – בערך ב-50% מהמקרים התוקף הוא גבר וב-50% התוקף הוא אישה.
<מאיר ברקוביץ: אבל בשנת 2014 – ב- 71% התוקף הוא גבר ויש פה איזו מן קפיצה שאנחנו לא יודעים להסביר אותה, אבל היא וודאי משמעותית.
<מאיר ברקוביץ: מה הדברים שאפשר לעשות, או שאנחנו חושבים שאפשר, ותמיד זה מה שאנחנו שואלים את עצמנו – מה אנחנו יכולים עוד לעשות שעוד לא עשינו.
<מאיר ברקוביץ: אחרי ששמים בצד את הדרישות של המשאבים, שהן נכונות וצריך הרבה יותר משאבים, אנחנו תמיד, אני לפחות בהקשרים האלה תמיד אומר שגם כשמוסיפים משאבים צריך להוסיף אותם בחכמה.
<מאיר ברקוביץ: את המשאבים צריכים להוסיף על כל הרצף.
<מאיר ברקוביץ: זה לא יעזור כשמשרד יותר חזק או יותר חלש יקבל יותר משאבים, כי אתה צריך בסופו של דבר איזון.
<מאיר ברקוביץ: צריך שתהיה עבודה במערכת החינוך, צריך שיהיה מי שיטפל, צריך שיהיה מי שיאכוף.
<מאיר ברקוביץ: בסוף צריך גם שיהיה מי שישפוט ומי שיעמיד לדין, וצריך להסתכל על כל הרצף כשנותנים משאבים.
<מאיר ברקוביץ: אבל מה אנחנו צריכים לעשות או מנסים לבדוק את עצמנו הרבה פעמים - מה יכולנו לעשות במשאבים הקיימים, שאנחנו לא עשינו – ואני חושב שדווקא בהקשר של הקטינים הנפגעים, בזמנו בעקבות הרצח של רוז פיזם, אנחנו התכנסנו אז לאיזו שהיא ועדה.
<מאיר ברקוביץ: הייתה יזמה גם שהוביל אותה משרד הרווחה, אבל הניסיון היה לנסות לחשוב ולמצוא איפה הפערים ומה יוצר מצב שבו, כשבודקים, כשכל אחד מאיתנו בודק בנפרד, יכול להיות שהוא רואה שהוא היה בסך הכל בסדר, פעל בהתאם לסמכויותיו, עשה מה שהוא יכול לעשות, פעל מתוך רצון, הזדהות, נניח שהכל בסדר.
<מאיר ברקוביץ: אבל הסך הכל שחיבר את הדבר הזה לא הביא לתוצאה שבסופו של דבר יכלה למנוע.
<מאיר ברקוביץ: ואחד הדברים שאנחנו ראינו אז, שהבעיה המרכזית הייתה שיש תמונה, או יש פאזל שכל החלקים שלו נמצאים, כל אחד יש לו את החלק שלו, המקצועי, הנכון – אבל לא הייתה לנו את היכולת לחבר את כל חלקי המידע הזה למשהו שירתיע.
<מאיר ברקוביץ: כי כל אחד מהזווית שהוא ראה, אז זה לא המקרה הכי קיצוני.
<מאיר ברקוביץ: כאילו מקרים כאלה יש ושהם נגמרים - - -
עליזה לביא: כלומר, בעצם אין ראייה הוליסטית, אין ראייה של כל המקרה, שזה מה שהביא אותנו לבקש את הקמת הרשות.
עליזה לביא: כלומר גוף שבאמת יראה מהתחלה ולא כל אחד, כמו רופא שבא ונותן תרופה ללב, אבל פוגע במערכת הריאות או במערכת הדם.
<מאיר ברקוביץ: אז פה אני חושב שנעשה משהו וחשוב לדעת אותו, הוא שכב בצד איזה שנתיים או שלוש.
<מאיר ברקוביץ: כששאלנו את עצמנו למה המידע לא עובר בין כל הגורמים, אז אחד הדברים זה לא דווקא העניין רק שלא היה מישהו שיכול לראות הכל, אלא אנחנו בנויים מחוקים שונים, עם חסמים שונים, עם מגבלות שונות להעברת המידע.
<מאיר ברקוביץ: אחד הדברים שנעשו אז, אנחנו ישבנו בצוות בין משרדי ואנחנו גיבשנו בזמנו הצעה לתיקון חקיקה שעוסק בהעברת מידע בין הרשויות, שיוצר איזה שהוא מצב שבראש המחלקה לשירותים חברתיים ברשות המקומית, בעצם יהיה גורם שאליו יהיה אפשר להזרים את כל המידע כדי שאף אחד לא יהיה חסום.
<מאיר ברקוביץ: אני לא מדבר על חובת דיווח, אלא גם בדברים שאין חובת דיווח.
<מאיר ברקוביץ: ההצעה הזאת, לצערי מכל מיני סיבות, היא שכבה כנראה בצד שנתיים או שלוש, אבל ממש שבוע שעבר היא עברה לוועדה לזכויות הילד והיה דיון ראשון, לא בוועדה, אלא דיון ראשון מכין.
<ורד סויד: כמה ילדים בסיכון יש בעיר, ברשות, שאפשר לתכלל את כל זה בראש מחלקה אחת, שתיקח את כל השיקולים בהסדרי ראיית ילדים?
<מאיר ברקוביץ: זו שאלה למשרד הרווחה.
<מאיר ברקוביץ: מה שבטוח - - -
<גלי עציון: כל הדברים האלה צריכים לבוא עם תקנים וכסף.
<גלי עציון: אנחנו יכולים לשבת פה וזה יהיה - - -
<ורד סויד: זה לא שאלה של תקנים – אם שומעים לאמא או לא.
<ורד סויד: זה לא שאלה של כסף.
<גלי עציון: גם זה זו שאלה של תקנים.
עליזה לביא: אני רוצה את ההערה של עורכת הדין גלי עציון לפרוטוקול, בבקשה, גלי.
<גלי עציון: אני אומרת שאי אפשר לעצום עיניים, כשכל הדברים האלה הם כרוכים במשאבים ובכספים וזה מתחיל ונגמר בזה שאין תקנים בכל המקומות ואי אפשר לצפות, אנחנו יכולים לכתוב חוקים יפים מהיום עד מחר.
<גלי עציון: הם לא יתקיימו אם הדברים האלה לא יגיעו עם כסף ועם תקנים.
עליזה לביא: מאיר ברקוביץ, אני חוזרת אליך.
<מאיר ברקוביץ: אז אני אסיים במשפט אחד.
<מאיר ברקוביץ: זה ברור, אמרתי מראש שצריך תקנים, אבל בסוף, אם יהיו רק תקנים ולא נדע לעבוד נכון – גם לא יעזרו התקנים.
<מאיר ברקוביץ: הדבר השני, החשוב, ואני חושב שזה חלק ממה שאנחנו מדברים עליו עכשיו בוועדה הבין משרדית - - -
עליזה לביא: בוועדת המשנה.
<מאיר ברקוביץ: וזה היכולת שלנו, שהיא גם כן - אני לא חושב שאנחנו עובדים ככה עד היום בהרבה תחומים – אבל היכולת שלנו להסתכל על האלימות בתא המשפחתי על כל היבטיה.
<מאיר ברקוביץ: כי האלימות בתא המשפחתי - והדיון הזה ממחיש את זה יותר מכל – היא יכולה להיות נגד האישה, היא יכולה להיות נגד הילדים, היא יכולה להיות נגד קשיש או אדם חסר ישע מבוגר שחי בתוך המשפחה, ורק לאחרונה ראינו מקרה דומה שהפגיעה היא באישה ובאישה מבוגרת.
<מאיר ברקוביץ: אני חושב שאם אנחנו נצליח להסיר את החסמים האלה בהעברת המידע ולייצר מנגנונים נכונים שהמידע יבוא לאיזה שהוא מקום שיכול לראות, ואני מזדהה לגמרי עם מה שורד סויד אומרת, זה צריך להיות באופן שזה יכול לפעול; וגם נדע להסתכל עכשיו לא רק בשירותים המופרדים אצל כולנו, זאת אומרת אלה שמטפלים בנשים, אלה שמטפלים בילדים, אלה שמטפלים בקשישים חסרי ישע – אם נצליח לשים את כל זה – כשמדובר בתוך המשפחה – לשים את זה באיזו שהיא הסתכלות אחת – אז יש מקום - - -
זהבה גלאון: נתת נתונים כל כך מפורטים.
זהבה גלאון: מה עם מעצר גברים?
זהבה גלאון: מה עם גברים שמפרים צווי הרחקה?
זהבה גלאון: אנחנו מדברים בקונטקסט של שירותי רווחה, אבל למשטרה יש תפקיד שהוא מעבר לרווחה.
זהבה גלאון: מה לגבי תלונות, מעצרים, הפרת צווי הרחקה, כל הדברים האלה?
<מאיר ברקוביץ: תראו, אני יכול לחפש את זה ולהיכנס לזה עכשיו, אבל יש מחר דיון רחב, שלצורך הדיון הזה אנחנו העברנו נתונים כאלה רחבים גם בחלוקה של גברים, נשים ומעצרים, בהפרות של צווי הגנה, מאד מאד מפורט.
<קריאה: מרכז המחקר והמידע של הכנסת מכין למחר דו"ח שיכלול את כל הנתונים.
עליזה לביא: כן, אני מזכירה לכולם על יום העיון מחר בשעה 11:45, אתם מוזמנים.
עליזה לביא: אני שוב חוזרת על הנושא שלנו, הישיבה לציון יום המאבק באלימות נגד נשים, זירת האלימות החדשה – נשים ונערות מתמודדות במרחב הדיגיטלי, אלימות במרחב הדיגיטאלי.
עליזה לביא: יום עיון עשיר מאד גם ברמה של אנשי המקצוע, הידע שהצטבר, יחידת הסייבר של המשטרה.
עליזה לביא: אתם מוזמנים לבוא ולהיות איתנו גם מאחר.
עליזה לביא: אני רוצה לאפשר לקראת סיום ללרה צינמן, יושבת ראש עמותת משפחות נרצחים ונרצחות, בבקשה.
<לרה צינמן: שלום לכולם.
<לרה צינמן: אני רוצה לפנות אישית לקרן.
<לרה צינמן: אנחנו משפחות שיקיריהן נרצחו בכל מיני נסיבות, מזעזעות בעיקר מרצח ילדים רכים.
<לרה צינמן: קרן היא גיבורה בעינינו ויש בארץ אימהות גיבורות שגם נותרו אימהות ללא ילדים.
<לרה צינמן: הן גם ביקשו למסור חיבוק לקרן, במיוחד אמא אחת, רוני קדם, שהתינוקת שלה הודיה, נרצחה בשנת 2002 על ידי אביה, והיא פרסמה גם מכתב גלוי בעיתון והיא ביקשה לא להאשים את הקורבן, כי במקרים רבים גם מפילים סוג של אשמה על האימא, שכאילו לא שמרה מספיק על ילדיה ושלחה אותם למוות.
<לרה צינמן: אבל אנחנו מבינים כולנו שהאשמה העיקרית היא על הרוצחים עצמם.
<ורד סויד: אך ורק.
<ורד סויד: אין לאמא שום אשמה.
<ורד סויד: הטילו עליה בחוק - - -
<לרה צינמן: כן, כן, ברור, ברור.
<לרה צינמן: ובהקשר של קשר בין רצח נשים ורצח ילדים – היו מקרים מזעזעים שנרצחו גם ילדים וגם אימהות.
<לרה צינמן: בשנת 1999 נרצחה לאה כהן עם שני ילדיה.
<לרה צינמן: הרוצח אמנון כהן שרף את שלושתם והמיט שואה אמיתית על המשפחה.
<לרה צינמן: אז הקשר הוא מובהק לחלוטין ולא מוטל בספק.
<לרה צינמן: ולכן יש באמת להתייחס לכל אלימות, גם כלפי ילדים וגם כלפי האישה – כמכלול אחד.
<לרה צינמן: אנחנו מציינים פעם שנייה את יום הזיכרון לזכר הנרצחים והנרצחות, והשנה אנחנו נצרף גם תמונה של ילדיה של קרן – ישי ושרה, למצגת ההנצחה.
<לרה צינמן: לצערנו יש שם תמונות מזעזעות של ילדים רבים ואני אפילו לא יכולתי להצטרף לדמעות שהיו כאן
<לרה צינמן: לכולנו – רצח בתי בשנת 1996 ייבש לי את הדמעות והמצב בארץ באמת, בכללותו, לא רק לגבי רצח נשים ולא רק לגבי רצח ילדים – הוא מעורר באמת דאגה מאד מאד רבה ואני מקווה שוועדת המשנה לאלימות במשפחה, ועדת שרים לאלימות בכלל – באמת ינקטו באמצעים משמעותיים למיגור התופעה.
עליזה לביא: תודה, תודה לרה וגם קרן.
עליזה לביא: אתן שתי נשים שלקחתן את המשך החיים בהחלטה.
עליזה לביא: אנחנו נרתמות למאבק.
עליזה לביא: ושוב, גם במקרים האלה, הארגונים החברתיים מסמנים ומנווטים, ואנחנו חייבים כולנו לראות איך אנחנו מסנכרנים את המערכת.
עליזה לביא: עורכת הדין רחלי הכהן, המועצה הלאומית לשלום הילד, אחרונת הדוברים, בבקשה.
<רחלי הכהן: האמת שאין לי הרבה מה להוסיף.
<רחלי הכהן: מאיר ברקוביץ אמר את הנתונים שלהם, שהם יותר עדכניים שלנו.
<רחלי הכהן: זה הדברים שרציתי להגיד.
<רחלי הכהן: אני רק אגיד עוד משפט אחד, שהבעיה המרכזית מבחינתנו היא בתפיסת ההורים לפיה הילד הוא רכוש או הוא משויך להורים והוא לא אדם עצמאי כשלעצמו.
<רחלי הכהן: צריך לזכור באמת שילד הוא לא אובייקט והוא לא רכוש של ההורים, וברגע שנבין את זה ונעצור הרבה קודם, גם בדברים הרבה יותר פשוטים, לדוגמא כשהורים שולחים ילד לפרסומות או לכל מיני דברים שהם בעצם גורמים למימוש הרצונות שלהם, ברגע שנבין את זה, בעצם לא נצטרך להגיע כל כך רחוק ובכך נפתור הרבה מהבעיות ההרבה יותר חמורות.
עליזה לביא: כן, מי אתה?
<מועאוויה כבהה: תני לי רק דקה.
<מועאוויה כבהה: אני מועאוויה כבהה.
<מועאוויה כבהה: אני כעיקרון עובד משרד הבריאות, אבל 15 שנה הידיים שלי היו מגואלות בדם.
<מועאוויה כבהה: סליחה על הביטוי, אני פרמדיק במגן דוד וטיפלתי בילדים ובאימהות שנרצחו.
<מועאוויה כבהה: אני מדבר מתוך כאב.
<מועאוויה כבהה: קודם כל קרן, אני משתתף בצערך ואני חושב שהכל מתחיל בגישה שלנו.
<מועאוויה כבהה: את אמרת שאת עושה צעדה שקטה.
<מועאוויה כבהה: תעשי צעדה צועקת, אל תעשי צעדה שקטה.
<מועאוויה כבהה: חייבים להוציא את הכל.
<מועאוויה כבהה: אני חושב שאנחנו חייבים לשנות את הגישה.
<מועאוויה כבהה: אני מתרגש קצת.
<מועאוויה כבהה: אני ראיתי הרבה ילדים שנרצחו.
<מועאוויה כבהה: אני הייתי הראשון שנכנס לבית משפחת פוגל, באיתמר וגם הייתי הפרמדיק שנכנס למשפחה של הקצין שרצח את אשתו והילדים שלו בהוד השרון.
<מועאוויה כבהה: חברים, אין הבדל בתוצאה.
<מועאוויה כבהה: גבר אלים זה מחבל בפוטנציה, ומתי שהמערכת החוקית תשים לעצמה את הנתון הזה שגבר אלים הוא מחבל בפוטנציה ופשוט תשים אותו מאחורי סורג ובריח – אולי נצמצם את הדבר הזה.
<מועאוויה כבהה: קודם כל אני פונה לכל הנשים פה שנמצאות בינינו.
<מועאוויה כבהה: בבוקר, בדרך לעבודה שמעתי רשת ב' והזדעזעתי.
<מועאוויה כבהה: נכון שעכשיו על הפרק יש את מקרה השופטת שנאנסה על ידי קצין וסליחה שאני מעלה את זה פה, אבל אני מצפה מנשים שנמצאות במעמד כזה, במעמד חזק, כן לצמצם את הכוח הגברי ואת האלימות הגברית.
<מועאוויה כבהה: הכל מתחיל שם.
<מועאוויה כבהה: אם שופטת, שנמצאת בתוך מערכת המשפט, מחליטה לא להתלונן ולמה?
<מועאוויה כבהה: בשביל שהאמינות שלה לא תיפגע.
<מועאוויה כבהה: אז גבר עבר עבירה, הגבר הוא אלים והיא נותנת לגיטימציה לאלימות שלו ושמה אותו במצב כזה חזק, למעלה, ואת עצמה, שהיא צודקת והיא שופטת והיא במערכת המשפט – למטה.
<מועאוויה כבהה: חברים, אני הרחתי את הדם.
<מועאוויה כבהה: גברים אלימים שרצחו את הילדים שלהם – אין שום הבדל בינם לבין מחבלים שבאו ורצחו את משפחת פוגל באיתמר.
<מועאוויה כבהה: תתעוררו.
<מועאוויה כבהה: זה מטופל בכפפות של משי, עבודה סוציאלית, רווחה ולא רווחה, זה לא יעזור.
<מועאוויה כבהה: פרופסור הלפרין, אני מעריך אותך ואת המחקרים שביצעת.
<מועאוויה כבהה: אני הייתי במעבדה 15 שנה, בשטח.
<מועאוויה כבהה: אני נגעתי בדם, אני הולך לישון כל לילה עם ריח הדם באף שלי.
<מועאוויה כבהה: אולי הגיע הזמן להסריט סרט אימה בכנסת בשביל שייראו מה קורה בשטח.
<מועאוויה כבהה: השטח בוער.
<מועאוויה כבהה: אני ראיתי את זה.
<מועאוויה כבהה: התמונות חרוטות אצלי.
<מועאוויה כבהה: צריך פשוט להגדיר את האלימות נגד נשים וילדים כטרור.
<מועאוויה כבהה: זה טרור ואין הבדל בין טרור של מחבלים פלסטינאים לבין אלימות של גברים.
<מועאוויה כבהה: פשוט שמגדירים את זה, להכניס לא רק את הרווחה ולא רק את העבודה הסוציאלית, להכניס את השב"כ לשם ואולי צריך גם להכניס את הצבא ולמגר את התופעה הזו.
<מועאוויה כבהה: תודה.
<קרן לוי: אני רוצה להגיד לך תודה.
<קרן לוי: אתה אמרת עכשיו כל כך הרבה דברים.
<מועאוויה כבהה: אני אבוא לצעדה שלך ואת לא צריכה להתבייש.
<מועאוויה כבהה: זה לא צעדה שקטה.
<מועאוויה כבהה: ואני פונה לארגוני הנשים: אולי הגיע הזמן להכניס גם גברים כמוני לארגון שלכם.
<מועאוויה כבהה: אנחנו ניתן כוח.
<מועאוויה כבהה: אתן תישארו חלשות לבד.
<מועאוויה כבהה: אתן מתמודדות מול גברים, אז אולי הגיע הזמן שגם גברים יהיו מול גברים ונתמודד איתם ביחד.
<מועאוויה כבהה: היה לי חשוב להגיע עצמאית כדי להביע את הדעה שלי.
עליזה לביא: אנחנו מאד מעריכות את זה.
עליזה לביא: חברת הכנסת זהבה גלאון, דיון קשה מאד, מאד.
זהבה גלאון: כן, שוב, תודה רבה על הדיון, תודה רבה לכולם, במיוחד לקרן לוי, להלה רוס.
זהבה גלאון: זה באמת אחד הדיונים היותר קשים.
זהבה גלאון: כולנו ככה מתרגשות ועם דמעות בעיניים וגרון חנוק.
זהבה גלאון: האחת, אני מאד מזדהה עם הדברים הנכוחים של פרופסור רות הלפרין קדרי.
זהבה גלאון: חייבים לשים את זה על השולחן.
זהבה גלאון: החשש של המערכת מסטיגמטיזציה – מילה קשה של גברים – היא נדבך מאד מרכזי בסיפור הזה.
זהבה גלאון: צריך לשים את זה על השולחן, שכולם ידעו.
זהבה גלאון: יכולים להתכנס ב-1,000 ועדות משנה ו-1,000 ועדות אחרות.
זהבה גלאון: כל הדבר הזה מרחף מלמעלה, יש בעיה.
זהבה גלאון: זה מצריך שינוי תודעתי בעיקר בקרב קובעי המדיניות, כל אותם אלה שמתכנסים.
זהבה גלאון: והשינוי התודעתי הזה צריך להתכנס לדברים.
זהבה גלאון: אני לא זוכרת איך קוראים לעורכת הדין, נעמה, אוקיי, אז שתי הערות בהקשר הזה.
זהבה גלאון: האחת, אני חושבת שהמערכת צריכה להיות הרבה יותר תקיפה כלפי גברים מכים.
זהבה גלאון: אני מודה שאם זה היה תלוי בי – יש לי גם הצעת חוק כזאת – הייתי עוצרת כל גבר שמפר צו הגנה במעצר עד תום ההליכים.
זהבה גלאון: הגיע הזמן להכניס אותם למתקני משמורת, לבתי כלא.
זהבה גלאון: זה לא עובד אחרת.
זהבה גלאון: וההערה השנייה קשורה לדברים של נעמה.
זהבה גלאון: אני מאד מעריכה, אני אומרת את זה בהרבה כבוד והערכה לכל עובדי הרווחה והעובדים הסוציאליים, ואני אומרת את זה באמת מתוך עבודה שוטפת איתם.
זהבה גלאון: הדברים שאמרה עורכת הדין גלי עציון הם מאד מאד נכונים.
זהבה גלאון: אי אפשר בלי כסף ותקנים, אבל זה גם לא יכול להיות בלי שיתוף של אותם ארגוני החברה האזרחית, לצורך העניין המקלטים, שכשיושבים, כשמעריכים מסוכנות, שמענו את הדברים של הלה – באים גברים שרמנטיים, יודעים לדבר.
זהבה גלאון: נשים במצב הכי מוחלש שלהן, הכי מוחלש של החיים שלהן, ובאים הגברים שיודעים להתל ואין מי שישמש להן לפה.
זהבה גלאון: ומה אפשר לצפות מאותה אישה אחת שעומדת שם בראש שירותי הרווחה?
זהבה גלאון: אז המערכת צריכה להיות הרבה יותר מתוכללת, לוקחת בחשבון את הידע שהצטבר בארגונים, במקלטים, בכל הארגונים.
זהבה גלאון: כשאני אומרת ארגונים – אני מתכוונת לכולם, לכל מי שעוסק בזה, ויד הרבה יותר תקיפה כלפי גברים מכים.
זהבה גלאון: אי אפשר שהשדר הוא שגברים מכים ויוצאים מזה בזול.
עליזה לביא: תודה לחברת הכנסת גלאון.
עליזה לביא: תודה לכל השותפות ולשותפים.
עליזה לביא: אנחנו רק התחלנו.
עליזה לביא: האמת שהתחלנו מזמן.
עליזה לביא: הקריאה להקים את הרשות הלאומית להתמודדות עם הנושא הכאוב הזה, שנמשך שנים רבות ולא מטופל, לא מטופל מספיק במדינת ישראל.
עליזה לביא: הקמת תת הוועדה ברשות המשנה למנכ"ל המשרד לביטחון פנים, בשיתוף משרד הרווחה, שלכל משרד ממשלתי יש נציג, אל תוך הכוונה והראייה של מבט כולל ושל מענה, אתם תמשיכו להוביל.
עליזה לביא: זאת הצוואה שלך, קרן.
עליזה לביא: כמו כולם, אני מתרגשת איתך, קרן, ומעריצה אותך על הבחירה שלך בחיים.
עליזה לביא: על הצמיחה שלך.
עליזה לביא: על ההבנה שלך להיות מודל חיקוי לנשים רבות וגברים רבים, שישאבו ממך כוח להמשיך, להתמודד, למנוע את האלימות בתוך המחוזות הפרטיים שלהם.
עליזה לביא: הסיפור שלך הוא לא סיפור אישי.
עליזה לביא: הוא לא רק סיפור אישי.
עליזה לביא: הוא פרוז'קטור שחייב להאיר עלינו, על החולי החברתי שבנו.
עליזה לביא: גם על האלימות שהולכת וגוברת, אבל גם עלינו, על כך שאנחנו לא יודעים להגן על הילדים שלנו כחברה, כקהילה.
<קרן לוי: שלנו.
עליזה לביא: על הילדים שלנו.
עליזה לביא: זה הילדים שלנו.
<קרן לוי: כולנו.
עליזה לביא: נכון, זה הילדים של כולנו.
עליזה לביא: הוועדה לקידום מעמד האישה ולשיווין מגדרי רוצה להודות לך, קרן לוי, אמא של ישי ושרה.
עליזה לביא: אני רוצה לחזור על השמות.
עליזה לביא: כל כך חשוב לך שנזכור אותם.
עליזה לביא: ישי ושרה.
<קרן לוי: שרה וישי.
עליזה לביא: על ההשתתפות שלך בדיון, על הדברים שבחרת לומר, על הדרך שבה אמרת.
עליזה לביא: אני מבטיחה לך שותפות.
עליזה לביא: אני מבטיחה לך הליכה משותפת יחד, של כולנו.
עליזה לביא: זה לא אנחנו ואתם וזה לא אני ואת והשותפים האחרים, זה כולנו פה יחד.
עליזה לביא: ונוביל, ונדחף ונשמע ונלמד ונתקן עולם.
עליזה לביא: רק יחד נצליח.
עליזה לביא: הוועדה סבורה שלא ניתן להפריד בין אלימות נגד נשים לאלימות כנגד ילדיהן, ועל המערכת כולה להכיר בתופעה הזאת ולהתייחס למסוכנות כלפי נשים וכלפי ילדים.