GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<טל פדידה: דבר ראשון יש את הסנאפ-ג'ט, שזו אפליקציה שאת שולחת תמונה, אחרי 10 שניות התמונה נמחקת, אז את מרגישה שהיא נעלמת, אז פשוט את שולחת תמונות עירום.
<טל פדידה: הקטע הוא שבאנדרואיד פיתחו אפליקציה שבעצם מורידים אותה וזה שומר את התמונות, ואת זה הרבה בנות נוער לא יודעות, שזה קיים.
<טל פדידה: עוד אפליקציה זה טינדר.
<טל פדידה: טינדר זה אפליקציה שבעצם נוצרה למצוא – אני רוצה עכשיו סטוץ.
<טל פדידה: אני רוצה עכשיו לצאת עם מישהו - וסליחה שאני מדברת ככה, אבל - - -
עליזה לביא: לא, לא, אנחנו הבאנו אותך בשביל לדבר ככה.
עליזה לביא: להוריד אותנו לשטח.
<טל פדידה: אז אפליקציית טינדר זאת אפליקציה של בעצם – כן, אני רוצה עכשיו.
<טל פדידה: ורוב האנשים שנכנסים לשם בזמן האחרון, נגיד ילדים איתי בבית הספר, אמרו לי – אני נכנסת לזה בצחוק, אבל כן זה מוציא לה שם.
<טל פדידה: מוציא לה שם של אחת שרוצה עכשיו לצאת עם בנים, מישהי שנכנסה לזה בצחוק, אוקיי, אבל אז היא פוגשת את הבנים בכל מקרה.
<טל פדידה: עוד אפליקציה שקיימת, שדיברתם עליה, זו הסיקרט.
<טל פדידה: הסיקרט בעיני, בהתחלה כשהאפליקציה הזאת התחילה, הייתה לה מטרה מאד מאד חיובית – לבוא ולספר סודות, משהו שאת רוצה להוציא החוצה, משהו שאתם רוצים לגלות, אבל משהו בעולם הפך את זה לאפליקציה שהיא שונה.
<טל פדידה: הפכו אותה לאפליקציה שיורדים על אנשים, וכן, אני הייתי בסמינר של מועצת הנוער בנתניה.
<טל פדידה: חברה שלי שהיא דתייה, כתבו עליה משהו – שהיא לא שומרת מסורת, משהו שאולי נשמע לנו לא כזה נורא, אבל היא התחילה לבכות שם, כי זה משהו שפגע בה.
<טל פדידה: ואני אישית ראיתי ילדים שהעלו תמונה שלהם בעירום, שם, בתוך הסיקרט, או שכותבים שם של ילדה, נגיד יכתבו טל פדידה, כותבים את השם ואז מחכים לתגובות, לראות מה אומרים עליה.
<טל פדידה: ורוב התגובות, כמובן שהן תגובות שליליות, שיכול להיות שהיא מתנהגת כמו נערת ליווי, שהיא פרוצה, שהיא מכוערת, שמנה, רזה מדי.
<טל פדידה: אלה התגובות שלרוב יש.
<טל פדידה: לדעתי רוב הדברים הלאה, רוב תמונות העירום האלה קורות בסנאפ-ג'ט או בווטסאפ או בכל אפליקציה אחרת, זה שוב בגלל דימוי עצמי.
<טל פדידה: בנות נוער רוצות להרגיש שכן, הן שוות משהו, שבנים אוהבים אותן, שאם הן עכשיו רוצות את הבחור הכי חתיך בשכבה הוא ייצא איתן, כי היא נראית טוב.
<טל פדידה: ולדעתי הפתרון הוא באמת לבוא ולגרום לבנות הנוער להרגיש שהן שוות משהו וזה באמצעות סדנאות של העצמה נשית.
<טל פדידה: אני עברתי סדנאות של העצמה נשית במסגרת המועצה ואני יכולה להגיד לכן שכל דבר שאני מנסה לעשות במועצה, שקשור לזה, זה איך שהוא נכנס.
<טל פדידה: אני אומרת שצריך להביא סדנאות העצמה נשית.
<טל פדידה: יש לנו יום הנערה בנתניה, אלו סדנאות שבאמת גורמות לבנות הנוער להרגיש שהן שוות משהו, גם בלי שיראו שהבן נורא נהנה להסתכל על התמונות שלהן.
<טל פדידה: זה בעצם משהו שאני חושבת שיכול מאד לעזור.
<טל פדידה: משהו שכן חשוב לי להוסיף זה לגבי מועצת הנוער בנתניה.
<טל פדידה: כל שנה אנחנו בוחרים שלושה נושאים שנתיים.
<טל פדידה: השנה בחרנו את הנושא של בריונות ברשת, הנושא של מיניות בקרב בני נוער וסמים.
<טל פדידה: שלושת הנושאים מאד מאד מתחברים לוועדה הזאת היום ואנחנו היינו שבוע שעבר עם קבוצת התנדבות בנתניה שמתעסקת בבריונות ברשת, וככה התחלנו להביא מלא מלא סלוגנים שקשורים לאינטרנט.
<טל פדידה: הסלוגן שהכי משך את העיניים שלי בקבוצה אחרת, זה היה - מתי נראית לאחרונה - ואז בקטן – מחוץ לווטסאפ, שזאת שאלה שנשאלת – האם באמת אנחנו יוצאים, נהנים עם החברים שלנו לשבת, אפילו בפארק, להנות?
<טל פדידה: האם אני נפגשת עם אותו בחור?
<טל פדידה: האם החבר הזה שלי הוא באמת חבר אמיתי, הוא בן זוגי שאני נפגשת איתו אחר הצהריים, או שהוא בן זוג לווטסאפ, לתמונות וזהו.
<טל פדידה: זהו.
<טל פדידה: את האמת סיימתי.
עליזה לביא: אני רק רוצה שתשתפי אותנו במה שסיפרת לי בדרך על אותה נערה עם התמונה, וגם תסבירי את הקונטקסט.
עליזה לביא: זה חשוב לי.
<טל פדידה: אין בעיה.
<טל פדידה: מועצת התלמידים והנוער הארצית הוציאה ב-1 באפריל אפליקציה חדשה, שקוראים לה גירים, שזה בעצם לבני נוער, זה מרקט.
<טל פדידה: תחשבו שנייה על אתר E-bay, אתם יכולים לקנות, למכור דברים.
<טל פדידה: גירים.
<טל פדידה: בעצם הפרויקט הזה זה מקום שבני נוער יכולים, וזה רק לבני נוער מכיתות ז' עד י"ב, הם יכולים לבוא ולמכור ולקנות דברים.
<טל פדידה: זאת אומרת שאתם יכולים להגיע למצב שקונים אייפון חדש, קונים טאבלט, אפילו בגדים, אפילו ספר לבית ספר.
<טל פדידה: ועוד ערך שיש בתוך הפרויקט הזה זה שאתה יכול ללכת לתת כמה שעות בתנו לחיות לחיות ואתה מקבל על זה גירים, ואז יש גם את הנושא של ההתנדבות.
<טל פדידה: עכשיו, הפרויקט הזה הוא מאד מאד חיובי.
<טל פדידה: ישבנו גם בפגישה עם הרב שי פירון, שר החינוך, על הנושא הזה.
<טל פדידה: ישבנו גם עם מפכ"ל המשטרה, דנינו, כדי שוב לבדוק את כל הנושא של הבטיחות.
<טל פדידה: בתחילת הפרויקט, מה שקרה, בפנים יש צ'ט כי אתה יודע, אני נגיד מוכרת את הטאבלט שלי, אני צריכה להעביר אותו למישהו שקונה.
<טל פדידה: ובתוך הצ'ט הזה, ילד בן 16 שלח תמונה של איבר המין שלו לילדה בת 13.
<טל פדידה: אנחנו כמובן מיד קיבלנו את הפניה, העברנו את זה למשטרה, הוא נחסם מהמערכת.
<טל פדידה: אני לא אשכח את זה בחיים, זה היה ביום שבת, ערב יום שבת.
<טל פדידה: אני אישית התקשרתי לאותה נערה, שהיא בת 13, אמרתי לה שחסמנו אותו מהמערכת, אין לה מה לדאוג, הכל טופל.
<טל פדידה: ומה שהכי כאב לי זה התגובה שלה.
<טל פדידה: היא אמרה אוקיי, בסדר, תודה, ולא התייחסה לזה.
<טל פדידה: אני הייתי מאד נסערת.
<טל פדידה: לקחתי את זה, כל הצוות בעצם של הפרויקט היינו מאד מאד נסערים ודווקא אותה ילדה שנפגעה, לקחה את זה כמשהו שהוא בסדר, משהו שהוא קליל.
<טל פדידה: אז לא נורא, אז הוא שלח לי תמונה ולא קרה כלום.
<טל פדידה: אני אומרת לכם את האמת, אין לי מושג למה זאת הייתה התגובה שלה.
<טל פדידה: אני עד היום חושבת על זה.
<טל פדידה: אולי יש מצב כי היא קטנה ואולי היא לא מבינה ואם זו הייתה ילדה בת 15-16 – אולי היא הייתה מבינה יותר.
<טל פדידה: אבל הילדה בת 13 הזאת לקחה את זה כמשהו שזה בסדר ולא נורא, העיקר שהוא נחסם וזהו.
<טל פדידה: זו אולי נקודת מחשבה לכם, למבוגרים, אולי להורים, של לבוא ולחנך אולי את הילדים גם מגיל צעיר, לבוא ולהסביר להם – לא.
<טל פדידה: זה לא בסדר.
<טל פדידה: לבוא ולשים להם גבולות.
<טל פדידה: לנו.
עליזה לביא: תודה רבה טל.
עליזה לביא: את השארת אותנו עם הרבה מאד נקודות למחשבה.
עליזה לביא: אנחנו נצפה כעת בסרטון קצר שממשיך את הדברים שאת אמרת ויציב לנו עוד כמה נקודות למחשבה.
עליזה לביא: בינתיים, עד שזה יופעל, מישהו רוצה לשאול שאלה או להעיר הערה?
<רינה כהן: שמי רינה כהן, אני יושבת ראש המועצה הציבורית להורים בישראל.
<רינה כהן: הנושא של הורים ואחריות הורית עלה כמה פעמים ועלה גם הנושא של החקיקה ואמרת אולי חקיקה בכלל מיותרת, אם הולכים לעשות.
<רינה כהן: אז אני רוצה להגיד שהחקיקה ממש לא מיותר.
<רינה כהן: הורים רוצים להגן על הילדים שלהם, זה צורך בסיסי וטבעי וכבר לא צריך להוכיח את הדבר הזה, אבל הורים גם חווים את הפער האדיר בין גודל האחריות שיש להם מצד אחד, שגם הולכת ומתרחבת, לבין דלות המשאבים שיש להם ויש צורך בחקיקה לגבי נושא הורים, זכאות הורים לייעוץ והדרכה.
<רינה כהן: הורים לא יכולים להתמודד היום עם המציאות שתוארה כאן וזה גם לא קל המציאות.
<רינה כהן: המציאות היא עוד הרבה יותר מורכבת.
<רינה כהן: זה טיפה.
<רינה כהן: הורים זקוקים - בנושא אחריות הורית – לענות על השאלה מי אחראי לאחריות הורית.
<רינה כהן: ואני חושבת שהמדינה, כמדינה והמחוקק כמחוקק, חייב לקחת על עצמו כאן אחריות של המדינה ושל החקיקה לאחריות ההורית, כדי שההורים יוכלו באמת לממש וליישם את אחריותם, אבל הם זקוקים ליידע.
<רינה כהן: הם זקוקים לכלים וזה לא צריך להיות תלוי כסף ויכולת.
<רינה כהן: כי הורים שיש להם כסף ויכולת - מוציאים לעצמם איזו שהיא הדרכה כזאת או אחרת – אני מקווה שהיא טובה ומועילה.
<רינה כהן: צריכים גם לפקח על הדבר הזה ולראות שזה בעל ערך, אבל נעזוב את זה.
<רינה כהן: הורים זקוקים לסיוע בלמידה, בהכוונה, בהנחיה, בהדרכה.
<רינה כהן: משרד החינוך עושה פה הרבה דברים יוצאים מן הכלל, טובים מאד.
<רינה כהן: 10,000 הורים זה נהדר, אבל אנחנו מדברים על כ-2 מיליון הורים בארץ, אז 10,000 הורים זה נהדר, זה לא עונה על הצרכים ומשרד החינוך עושה מאמצים גדולים מאד ויבורך, אבל יש צורך בחקיקה של המדינה לנושא של אחריות הורית.
עליזה לביא: בואו נצפה.
עליזה לביא: אנחנו נעבור למושב השני ועד שנתחיל את המושב השני, רצית להתחיל אדוני?
עליזה לביא: תציג את עצמך בבקשה.
<בנימין ישראלי: כן.
<בנימין ישראלי: שמי בני ישראלי, אני רכז של עמותת אשנ"ב – אנשים למען שימוש נבון באינטרנט.
<בנימין ישראלי: אני אתייחס לנקודה שהעלתה הגברת מוועד ההורים.
<רינה כהן: לא, המועצה הציבורית להורים, לא ועד הורים.
<בנימין ישראלי: אוקיי, המועצה הציבורית להורים.
<בנימין ישראלי: היא דיברה על חקיקה כדי להביא כלים, לחנך, להדריך את ההורים בנושא של הטכנולוגיה האינטרנטית, בנושא של שימוש נבון באינטרנט בואו נגיד, נכון, זה מה שהתכוונת?
<רינה כהן: גם.
<בנימין ישראלי: אנחנו, בשיתוף עם משרד החינוך, מעבירים הדרכות להורים וגם לתלמידים בבתי הספר.
<בנימין ישראלי: לצערנו, אנחנו לא מצליחים להביא את ההורים והם לא מעוניינים פשוט.
<בנימין ישראלי: אנחנו מקדישים לזה והכל בהתנדבות, ללא תשלום, ואנחנו מקדישים את מיטב המתנדבים שלנו, אנשים ממש בעלי מקצוע, אנשים שעוזבים את העבודה שלהם ומגיעים כי הם מצפים שיגיעו ההורים של התלמידים בבתי הספר, כי זה גם מאורגן דרך בתי הספר וועדי ההורים של בתי הספר, ובמקום שיגיעו מאות, מגיעים שניים-שלושה, עד עשרה, 20.
<בנימין ישראלי: אז האמת שההורים באמת צריכים את זה, אבל הם צריכים לשתף פעולה.
עליזה לביא: אבל הם לא מגיעים ורואים את זה בעוד נושאים.
<רינה כהן: אבל אפשר גם להפוך את המשוואה, להגיע להורים ושהם יגיעו אל - - -
<בנימין ישראלי: אנחנו מגיעים אליהם, זו הדרך שלנו להגיע אליהם.
עליזה לביא: אנחנו עוברים למושב, תודה.
עליזה לביא: יש אחרי זה הפסקה ונמשיך את הדיאלוג.
עליזה לביא: אנחנו עוברים למושב השני, אני רוצה להודות לכם שאתם איתנו.
עליזה לביא: תפקיד המחנך במניעת אלימות מינית במרחב הדיגיטלי.
עליזה לביא: אנחנו נפתח איתך, חנה שדמי, מנהלת אגף שירות פסיכולוגי ייעוצי במשרד החינוך.
עליזה לביא: אני מאד מאד שמחה להכיר באופן רשמי.
עליזה לביא: שמעתי רבות וטובות.
עליזה לביא: אז תודה שאת איתנו.
<חנה שדמי: תודה.
<חנה שדמי: אני אתחיל ורוני, מנהל מידע וטכנולוגיה ותקצוב ימשיך.
<חנה שדמי: בעצם אנחנו ביחד מובילים ועדה לגלישה בטוחה ועושים הרבה מאד פעילות במשותף.
<חנה שדמי: אני אציג יותר את הפן סביב האלימות המינית והוא יציג את הפן האחר.
<חנה שדמי: אז קודם כל אני אנסה בדברי להגיד מה קורה היום עם הרשת והתפקיד שלה בכלל בעיצוב תפיסות ועמדות סביב הנושא של המיניות, סביב עמדות, התנהגויות.
<חנה שדמי: אני אתן כמה נתונים לגבי איפה נמצאים בני נוער ביחס לסוגיות האלה ואביא כמה דוגמאות לפעולות שאנחנו עושים בכיוון.
<חנה שדמי: אז אני חושבת שאף אחד לא יכול היה לצפות שהמחשב והפלאפון הזה יהיו השער הדי מרכזי לחשיפה לנושא של תכנים מיניים ברשת.
<חנה שדמי: ילדים לומדים מגיל מאד צעיר על מיניות, על מה זה יחסי מין, מה זה זוגיות.
<חנה שדמי: הרשת לא מסודרת, לא מעבירה תכנים שהם אובייקטיבים רק.
<חנה שדמי: דרך התכנים האלה שילדים חשופים אליהם, מתעצבות תפיסות ועמדות מאד מעוותות על זוגיות, מאד מעוותות על מה זה הסכמה, מאד מעוותות על מה זה בכלל מין, יחסי מין.
<חנה שדמי: הידיעה הזאת, דרך הרשת ודרך המחשבים, דרך סרטים פורנוגראפיים, זה אחת הסוגיות שאנחנו מתמודדים איתן.
<חנה שדמי: גם במקום של הרשת היום בכלל בהתבגרות, בכלל בחיים של הילדים – אנחנו מדברים על המרחב הדיגיטלי, על המרחב בבית הספר.
<חנה שדמי: הזירות האלה הן לא מחולקות ככה אצל בני נוער והזירות עוברות אחת לשנייה, בלי לעשות את ההבחנה – זה עכשיו המרחב הדיגיטלי.
<חנה שדמי: אנחנו יכולים להתחיל אירוע בבית ספר, להמשיך אותו בווטסאפ או גם תוך כדי שיעור להמשיך אותו בווטסאפ וזה כל הזמן נע בין הזירות האלה.
<חנה שדמי: הפגיעה השכיחה שדובר עליה ושאנחנו נתקלים בה, זה למשל כל הנושא של התמונות.
<חנה שדמי: הקלות הזו, שאני יושב רגע בחדר ואני בלחיצת כפתור יוצר – וראיתם את הסרט - את התפוצה הגדולה הזאת.
<חנה שדמי: האופן שבו הבת מחליטה שהיא מעלה תמונה אל חבר שלה, אפילו אין לה שום מחשבות שהיא עושה את זה עכשיו אל הרשת.
<חנה שדמי: היא ביחסים בינה לבין החבר שלה ושולחת אליו תמונה.
<חנה שדמי: מאותו הרגע הזה יכול להיות שהתמונה הזאת, כפי שראינו, כבר לא נמצאת בזירה של החבר.
<חנה שדמי: וגם התובנה הזאת, שהתמונה הזאת - גם אם ידברו על אפליקציות וגם אם ידברו על אפשרות להוריד אותה – בטכנולוגיה הזאת זה כבר נמצא במקומות שלא בשליטה.
<חנה שדמי: אני רוצה לתת רגע כמה נתונים כדי שנבין את העוצמה של זה, וכמה נתונים שצריכים להדאיג אותנו מאד.
<חנה שדמי: למשל, אנחנו יודעים שזמן המסך של הילדים במדינת ישראל הוא 4 שעות בממוצע ביום וזה במקום הראשון בעולם.
<חנה שדמי: במחקר של מור משנת 2012 - 90% מבני הנוער נחשפו לפורנוגרפיה.
<חנה שדמי: רובם המכריע נחשפו לכך דרך האינטרנט.
<חנה שדמי: כרבע ממי שנחשפו לזה – בכלל לא התכוונו ללכת ולחפש ולהגיע לנושא של מין.
<חנה שדמי: הם נחשפו על ידי זה שהם כתבו כמה מילים מאוד תמימות בגוגל.
<חנה שדמי: לכתוב ברבי בגוגל – אפשר להגיע לאתרי מין והיא לא התכוונה.
<חנה שדמי: היא התכוונה לראות משהו על ברבי, ויכולה ילדה בכיתות א' וב' להגיע לתמונות מאד מביכות.
<חנה שדמי: 42% מבין בני ה-14 וה-18 דיווחו שהם צופים באופן סדיר כל שבוע בסרטים פורנוגראפיים.
<חנה שדמי: בשנות ה-90 ירדו עלינו - אני הייתי בין העורכות והכותבות של התכנית כישורי חיים - ירדו עלינו שבכיתה ו' הכנסנו שיעור על פורנוגרפיה, כשזה היה בשנות ה-90, תבינו שהיום כיתה ו' זה בכלל מאד מאוחר להיחשפות של הילדים.
<חנה שדמי: אז 42% צפו.
<חנה שדמי: מתוך מחקרי מוח – צפייה בפורנוגרפיה משנה את הנוירו-כימייה של המוח ומייצרת תשוקה, אובססיה ולעתים התמכרות.
<חנה שדמי: פרופסור המבורגר דיבר על זה קודם, על העוררות שזה יוצר.
<חנה שדמי: חשיפה למיניות דרך הרשת והתקשורת גורמת להתנהגות בעייתית וגם להתנהגות מינית מוקדמת.
<חנה שדמי: ככל שצפייה היא יותר במיניות בוטה – יש סיכוי יותר שילדים יגיעו למיניות הרבה לפני הגיל שהם צריכים להגיע למיניות.
<חנה שדמי: ועכשיו אני רוצה למקד בנתון אחד שבעיני הוא הכי מדאיג.
<חנה שדמי: רק 27% מהנערים סברו שנערה שמקיימת יחסי מין בשרשרת, לא עושה זאת מרצון חופשי.
<חנה שדמי: תבינו.
<חנה שדמי: אני אתן את הנתונים האחרים: 34% חשבו שהיא באמת בוחרת בזה ועוד 39% לא בטוחים בדיוק.
<חנה שדמי: רק 27%, רק שליש מהנוער אמרו שילדה שהם יודעים שמקיימת יחסי מין בשרשרת – משהו צריך לעזור לה.
<חנה שדמי: משהו פה לא בסדר ולא כי זה נעשה בבחירה שלה.
<חנה שדמי: זה סוג של עמדות ותפיסות על מיניות, שמתעצבות במהלך החשיפה הזאת למיניות.
<חנה שדמי: אני רוצה להגיד עוד דבר אחד, שברור לנו היום שזה לא פתרון טכנולוגי.
<חנה שדמי: שלסוגיה הזאת לא ימציאו ויש לנו אפילו איזה סרט שאנחנו ייצרנו במשרד – על זה שנוצרה איזו שהיא אפליקציה שיכולה להוריד את כל מה שהיא כותבת, רק שהאפליקציה הזאת איננה, וגם כשהיא קיימת ותהיה קיימת, מיד תבוא אפליקציה אחרת שתשנה אותה.
<חנה שדמי: גם באפליקציה שהשוטרים יראו אותה, תהיה אפליקציה שתגרום שהם לא יראו אותנו.
<חנה שדמי: זאת אומרת היכולת הטכנולוגית היא לא הפתרון של הנושא הזה, ואנחנו נחזיר את זה לפתרון של החינוך.
<חנה שדמי: אני רוצה להגיד שחינוך זה נושא שלא נמצא רק במרחב של בית הספר.
<חנה שדמי: כי זו סוגיה חברתית והיא ממוקמת לא רק במרחב של בית הספר, היא ממוקמת בבית, בחדר של הילד, בכל מקום.
<חנה שדמי: מעורבים בה גם הורים, גם צוותים חינוכיים, גם חברים, גם בני נוער אחרים ושמענו על מועצת התלמידים ואנחנו נשמע, אני מקווה, עוד.
<חנה שדמי: זה מרחב הרבה יותר גדול שצריך לעשות אותו בעבודה משותפת.
<חנה שדמי: אני רוצה גם להגיד שכל הנושא של חינוך מיני שונה ממה שהיה בזמן של חלק מהאנשים שהתחנכו.
<חנה שדמי: זה לא רק שזה היה שונה, הזימון היה אחר.
<חנה שדמי: הייתה יותר תפיסה הומוגנית מה צריך להיות בנושא של החינוך.
<חנה שדמי: הייתה סביבה שלא הייתה כל כך מלאה בגירויים.
<חנה שדמי: היה יותר - - -
עליזה לביא: רגע, אני חייבת לעצור אותך.
עליזה לביא: מה אתם עושים?
עליזה לביא: את זה אנחנו מכירים.
<חנה שדמי: אני כבר אומרת, אני רק רוצה לחדד.
<חנה שדמי: אני תיכף אומרת לך את כל מה שאנחנו עושים ואני רק רוצה לחדד שהמיניות לא מגיעה רק דרך שיעור בכיתה.
<חנה שדמי: היא מגיעה מגירויים שונים.
<חנה שדמי: היא מגיעה בזמנים שונים.
<חנה שדמי: היא מגיעה בגילאים שילדים לא-.
<חנה שדמי: אם הסרט הפורנוגראפי מהווה המוקד שבו אני למד על מין – אז יש פה הרבה מאד עיוותים שכשהוא מגיע לכיתה הוא מגיע כבר עם העיוותים האלה.
<חנה שדמי: ולכן אני רוצה כעת לתת כמה דוגמאות למה אנחנו כן עושים.
<חנה שדמי: דבר ראשון, כשדיברנו על חינוך - ואת זה רוני ידגיש יותר – חלק מהמשימה החינוכית זה להפוך אותם לאורייניים ברשת.
<חנה שדמי: לדעת למשל להבין שאם אני שולחת עכשיו את התמונה, אני צריכה לדעת שהיא תישאר לעד בתוך הזירה הזאת, האינטרנטית.
<חנה שדמי: אני צריכה לדעת את זה.
<חנה שדמי: וכשאני יושב בחדר עם העכבר שלי ומחליט ללחוץ ולשלוח לעוד אחד ולעוד אחד ולעוד אחד, יש פה אחריות שלי ויש פה ילדים שעומדים מן הצד ורואים את זה וגם להם יש תפקיד.
<חנה שדמי: זה החלק של האוריינות ברשת, שתיכף נפתח אותו.
עליזה לביא: אני אגיד לך למה עצרתי אותך, כי אנחנו יודעים ולזה התכנסנו וכל ניסיון של חקיקה מולכם וכל ניסיון של עבודה מול משרד החינוך, נתקל בקשיים - ואני אומרת לך את זה בשיא הכנות.
<חנה שדמי: אני יודעת.
<חנה שדמי: אני יודעת אפילו על - - -
עליזה לביא: ואת יודעת על מה אני מדברת, אני קראתי את חוות דעתך.
עליזה לביא: אני פחות רוצה תיאוריה.
<חנה שדמי: לא, אני לא מדברת על תיאוריה.
עליזה לביא: אני יודעת שבוועדה שקיימתי, אחרי האירוע המביש עם איל גולן, שהייתה אמורה להיות שעת מחנך בכיתות, באו אלינו מורות ואמרו לנו – לא מדברים איתנו, מה שולחים איתנו לדבר עם תלמידים?
עליזה לביא: מה מצפים מאיתנו?
עליזה לביא: אין הכנה.
עליזה לביא: אין הדרכה.
עליזה לביא: משאירים אותנו בלי הבנה.
עליזה לביא: עכשיו, אני שומעת את זה, אני באה אליכם, אני הולכת אחורה.
עליזה לביא: אני רוצה לשים את הקודים בבתי הספר, בתיכונים.
עליזה לביא: קוד למניעת הטרדה מינית – לשים אותו בבתי הספר התיכוניים.
עליזה לביא: משרד החינוך לא מאפשר.
עליזה לביא: כלומר, מה עשיתם מאז שאני עזבתי את התיכון וזה לא היה לפני שבוע.
<חנה שדמי: אלף אני חושבת שיש הרבה מאד בתי ספר.
<חנה שדמי: תראי, אני תמיד יושבת פה ותמיד שומעת – לא עושים שום דבר, אבל אצלנו בבית הספר זה אחרת.
<חנה שדמי: אז אני כן יכולה להגיד לך שיש הרבה מאד פעילות ואני אתן לך דוגמא את התכנית שנקראת כישורי חיים, שאני יודעת מה התכנית הזאת ואני יודעת על התוכן בתכנית כישורי חיים.
<חנה שדמי: לקחנו את כל הפרקים של כישורי חיים והכנסנו היבט של הרשת בתוך הפרקים האלה.
<חנה שדמי: זאת אומרת היום חברות זו חברות שיש בה את הזיקה לרשת.
<חנה שדמי: אז מה המשמעות של חברות ברשת?
<חנה שדמי: אז קודם כל יש שיעורי כישורי חיים, תכנית מובנית מבית הספר היסודי, חטיבת הביניים וחטיבה עליונה.
עליזה לביא: זה גם בבתי ספר דתיים וגם בבתי ספר חילוניים?
<חנה שדמי: גם בדתי וגם בחילוני.
עליזה לביא: זה חל על שניהם?
<חנה שדמי: כל בתי הספר.
<חנה שדמי: יש להם שעת מחנך.
<חנה שדמי: תני לי רגע לתת את התמונה ולתת את הבעייתיות של התמונה.
<חנה שדמי: אני לא מתייחסת רק לתמונה כוורודה לגמרי.
<חנה שדמי: יש זמן לטעמי לא מספיק כדי שתהיה שעת מחנך.
<חנה שדמי: אני חושבת שצריך להיות לפחות שעתיים מחנך בבית הספר בכל שכבה, ואני חושבת שחינוך לא נעשה רק בשעת מחנך.
<חנה שדמי: גם את זה אני אומרת.
<חנה שדמי: אפשר לעסוק בתכנים רבים גם לא דרך שעת מחנך.
<חנה שדמי: זה דבר אחד.
<חנה שדמי: כל שנה יש לנו שבוע של חשיפת המערכת נגד אלימות מינית.
<חנה שדמי: זה אומר שבוע שלם שמגיעות סדנאות לכל הגילאים – ליסודי, לחטיבה ולחטיבה העליונה.
<חנה שדמי: עסקנו בנושא - - -
עליזה לביא: בכל בתי הספר?
<חנה שדמי: בכל בתי הספר.
עליזה לביא: זו תכנית שהיא חובה או תכנית שהיא רשות?
<חנה שדמי: מעבר לתכנית כישורי חיים יוצא כל שנה חוזר מנכ"ל עם נושא של התכנית.
<חנה שדמי: עסקנו בהטרדה מינית שבוע שלם.
<חנה שדמי: השנה עסקנו בנושאים של סרטים פורנוגראפיים.
<חנה שדמי: לפני שנתיים עסקנו בשומרי סף.
<חנה שדמי: יש לנו תכנית שלמה ש - - -
<קריאה: גם ליסודי וגם לחטיבות?
<חנה שדמי: גם יסודיים, גם חטיבה, כל אחד בהתאם לגילאים שלו.
עליזה לביא: שנייה, אני לא מכירה כלום ויש לי ילדים.
עליזה לביא: אז אני רק רוצה לדעת – מישהו מכיר פה בחדר את התכניות?
עליזה לביא: מישהו שמע על זה דרך הילדים?
<קריאה: אני מכירה כישורי חיים בכיתה ג'.
עליזה לביא: בכיתה ג' הבת שלי למדה כישורי חיים.
עליזה לביא: מאז אני לא זוכרת.
<חנה שדמי: גם בכיתות אחרות.
<חנה שדמי: יש שעה קבועה במערכת בבתי הספר היסודיים.
<חנה שדמי: בחטיבות הביניים יש שעה שמתחלקת.
<חנה שדמי: יש מקומות שזה שעה ושעה, ויש מקומות שזו שעת מחנך אחת והיא מתחלקת בין שיעורים של מינהל, חברה ונוער לבין שיעורים של כישורי חיים.
<חנה שדמי: אני רוצה להגיד לכם שהיום מערכת החינוך, ואפשר לשאול את משרד הרווחה, היום מערכת החינוך היא הגוף שמאתר יותר מגופים אחרים ילדים שעברו פגיעה.
<חנה שדמי: חלק מהאיתור הזה נעשה בעקבות שיעורים של כישורי חיים.
<חנה שדמי: עכשיו, אני רוצה להזמין אותך לבוא לבית ספר ולראות מה זה שעת כישורי חיים.
<גל יוסף: אבל אולי כאן הבעיה וסליחה שאני מתפרצת.
<חנה שדמי: אני עוד לא סיימתי, אבל בסדר.
<גל יוסף: רק שנייה.
<גל יוסף: אני חושבת שאנחנו מדברים פה ואולי באמת זאת הבעיה, שבחומרים האלה יש המון תכנים והמון מערכי שיעור ואני יודעת, אני מכירה, אני מסתכלת ואני שומעת גם פה, אבל הם באמת לא מגיעים עד הסוף לשטח.
<גל יוסף: אני מסתכלת על חברים שלי בבית הספר שלי, על הכיתה שלי, על המחנכת שלי ואני יודעת שהרבה פעמים המחנכת שלי מעדיפה לעשות שיעור היסטוריה במקום שיעור חינוך ואני יודעת שבחטיבה היה לי אולי במצטבר בכל שלוש השנים שני שיעורי חינוך, כי המורה שלי לא הרגישה בנוח לדבר איתנו והיא חשבה שאנחנו צריכים ללמוד ערבית.
<גל יוסף: אז מה שלא ניסינו לא עזר והתלוננו והלכנו למנהל ולרכז.
<גל יוסף: אז אולי באמת זאת הבעיה, לעשות איזו שהיא הבהרה בנושא הזה של שיעורי חינוך, כמה הם חשובים, כי היום זה לא קורה.
<גל יוסף: אני לא יודעת איך אפשר לעשות את זה, לגרום לזה.
<חנה שדמי: אני רק רוצה להגיד שאני גם עבדתי בבית ספר, אני הנחיתי מורים סביב הנושא של כישורי חיים.
<חנה שדמי: אני יודעת על איזה שיעורים מתקיימים.
<חנה שדמי: אני לא אומרת שכל בתי הספר, אבל להגיד שהיה לי רק שני שיעורי חינוך כל הזמן, אני שמה ספק.
<חנה שדמי: אולי יש דברים שאתם מדברים ואת לא מזהה אותם כשיעור חינוך.
<גל יוסף: שיעור ערבית זה לא שיעור חינוך.
<חנה שדמי: לא, אבל אני חושבת שכמועצת התלמידים את צריכה להתלונן אצל מנהל בית הספר - - -
<גל יוסף: בדיוק, וזה מה שאנחנו עשינו.
<חנה שדמי: ששעת חינוך הפכה לשעת ערבית.
<חנה שדמי: אני חושבת זה מה שצריך לעשות.
<גל יוסף: זה מה שעשינו, אבל אני חושבת שזה קצת עצוב שהמורים לא מבינים עד כמה זה חשוב.
<מי-טל גרייבר שורץ: נכתבו הרבה תכניות של כישורי חיים, בעיקר בנושא של אינטרנט בטוח, אבל למורה יש בחירה בין הרבה תכניות.
<מי-טל גרייבר שורץ: מורה שלא רוצה ללמד משהו שקשור לאינטרנט בטוח, לא ייגע בזה.
<מי-טל גרייבר שורץ: שמי מי-טל שורץ מאיגוד האינטרנט הישראלי.
<חנה שדמי: אני אתן לרוני רגע לדבר.
ענת כנפו: סליחה, את אמרת שיש 4 שעות מסך לכל ילד בישראל.
<חנה שדמי: זה מחקר של יוסי הראל, של ארגון הבריאות - - -
ענת כנפו: אז שעה אחת בשבוע, גם אם היא מתקיימת, מאד קשה לה להתמודד עם ה-4 שעות האלה, היומיות, שגם אנחנו ההורים, יש לנו אוזלת יד איך לטפל בתופעה הזאת, שהחברה והאינטרנט הרבה יותר משפיעים מהבית.
<חנה שדמי: תראו, מחנך הוא לא רק בשעת חינוך.
<חנה שדמי: יש מחנכים טובים – אני חושבת שכל אחד נתקל במחנכים של עצמו ושל הילדים שלו, שהיו מחנכים בכל שעה שהם פגשו את הילד ויש כאלה שלא, כמו שבכל המקצועות האחרים לא כולם הם אותו דבר, אבל יש היום כן הרבה הדרכה.
<חנה שדמי: יש יועצים בתוך בתי הספר, כמעט בכל בתי הספר יש יועצים.
<חנה שדמי: התכנית הזאת מונחית על ידם.
<חנה שדמי: תיכף רוני יתייחס לנושא האינטרנט.
<חנה שדמי: יש היום בתכנית החדשה של משרד החינוך, שמתחילה מכיתה י' סביב הנושא של התפתחות אישית ומעורבות חברתית – אחת מהמעורבויות החברתיות של בני הנוער תהיה סביב גישה פתוחה באינטרנט.
<חנה שדמי: הם יהיו מתנדבים, ההתנדבות שלהם, שהיא חובה, 60 שעות של התנדבות – בכיתות י', י"א, י"ב, והתלמידים יכולים לבחור את הזירה של המרחב הדיגיטלי כדי להיות מתנדבים.
<ליאת קליין: אני רוצה רק להגיד במשפט אחד, את צודקת שאין תחליף למורים ושזה מאד תלוי מורה.
<ליאת קליין: צריך לזכור רק שני דברים: אלף, אני אגיד שגם אלינו, למרכזי הסיוע, פונים גם מורות ומורים, שיש להם קושי אמיתי בהתמודדות עם התופעה.
<ליאת קליין: מה לעשות גם הסטטיסטיקה לא לטובתנו ויש מורות שגם עברו בעצמן פגיעה והנושא הזה וההתמודדות היא לא פשוטה להן והיכולת שלהן להתמודד היא לא פשוטה.
<ליאת קליין: צריך יותר הכשרה גם לצוותים החינוכיים עצמם, כי יש היום קושי וכן צריך שייכנס איזה שהוא גורם חיצוני שעבר הכשרה ייעודית על הנושא הזה.
<ליאת קליין: זה לא מורה שפוגש אותם בכל מיני סיטואציות.
<ליאת קליין: זה משהו שהוא אחר.
עליזה לביא: ליאת, המרכזים נכנסים להדרכות של מורים?
<ליאת קליין: להדרכות של מורים – לא.
<ליאת קליין: להדרכות של תלמידים – כן.
עליזה לביא: ליאת, מבחינה נותנת לנו תשובה רשמית.
עליזה לביא: תיכף אשמע גם מה אתן אומרות.
<ליאת קליין: אז אני אגיד שזה מאד מאד תלוי בית ספר, שהיום אין משהו שהוא גורף.
<ליאת קליין: כן היינו בהכשרות של שפ"י ושל יועצים חינוכיים.
<ליאת קליין: זה כן קורה למורות ומורים, לא מספיק.
<ליאת קליין: אני חושבת שזה לא מופיע מספיק היום.
<ליאת קליין: כן אנחנו נכנסות לסדנאות לתלמידים, אבל גם זה מאד תלוי בית ספר ותלוי תעדוף.
<ליאת קליין: אין איזו שהיא הנחיה ואני רואה את השינוי המשמעותי מה קורה בבית ספר שיש בו סדנה.
<ליאת קליין: כמות הפניות של תלמידים, אחרי סדנה כזאת, שבאים ומספרים את הסיפור האישי שלהם, דברים שלא דווחו, שנעלמו מהמערכת – זה משהו אחר לגמרי מאשר מורות שפונות אלינו, אלי.
<ליאת קליין: אני מקבלת שיחות של מורות שאומרות – אני לא יודעת מה לעשות עם זה.
עליזה לביא: תודה ליאת.
עליזה לביא: כן, גברתי?
<רוני דיין: אנחנו רוצים להשלים.
עליזה לביא: אני מיד חוזרת אליכם.
עליזה לביא: אני רק אוספת פה הערה.
<יעל חן נחמן: תודה על ההזדמנות.
<יעל חן נחמן: אני יעל חן, אני מחזיקת תיק חינוך וסגנית ראש עיר בעיריית כפר יונה.
<יעל חן נחמן: אחרי 23 שנות ניסיון בחינוך, 10 שנים כמורה, כרכזת, מחנכת, מכשירה תכניות בתוך בתי הספר וב-10 השנים האחרונות - רוני דיין מכיר אותי היטב – ניהלתי את הפיתוח המקצועי ברשת אורט ישראל.
<יעל חן נחמן: אני מכירה היטב את כל תכניות ההכשרה בתוך בתי ספר.
<יעל חן נחמן: לדאבוני הרב, הכשרה אין בה כדי ליצור.
<יעל חן נחמן: קורס של 30 שעות שנותנים לבתי ספר, אין בה כדי ליצור שינוי אמיתי בהתנהלות ובהתנהגות הן של המורים, הן של התלמידים והן ושל ההורים.
<יעל חן נחמן: אני עזבתי את החינוך והגעתי לעיר כדי לנסות לעשות שינוי דרך כיוון אחר, ואני פוגשת קהילה שמכתיבה למערכות חינוך איך להתנהג.
<יעל חן נחמן: אני פוגשת מורים הססנים, זהירים, פוחדים איך המדיה הזאת תתקוף אותם.
<יעל חן נחמן: אני פוגשת תלמידים שמעל ראשיהם מתנהלת מלחמת חורמה בין הורים לחינוך לקהילה לראש עיר ואנחנו מוצאים את עצמנו די הולכים לאיבוד.
<יעל חן נחמן: כשדיבר עמיחי על פסיכולוגיה חיובית – והייתה לי הזכות להטמיע תכנית אימון בתוך בתי ספר – הכשרנו למעלה מ-350 מורים מאמנים, שהתפקיד שלהם לשנות התנהגות.