GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<רינה כהן: ויש שם ילדה בשבעה שזקוקה לעזרה.
<רינה כהן: תשאלו את ישראל.
<רינה כהן: באתי, נתנו להורים ולה כלים.
<רינה כהן: הם לא יודעים איך להתמודד עם הילדה שהפכה להם לאבן.
<רינה כהן: הילדה מרגישה אבודה.
<רינה כהן: תעזרו לנו להגיע לשם מיד בהתחלה.
<רינה כהן: אנחנו ערוכים לזה, תעזרו לנו.
<רינה כהן: מה אנחנו מבקשות?
<רינה כהן: לא שהמשפחה תבקש שיודיעו - לא.
<רינה כהן: אנחנו מבקשות שקצין העיר ישאל את המשפחה אם יש חברה ואז צריך להודיע, ואז שישלחו מקצין העיר הקרוב אליה צוות, אדם, חמישה אנשים – שישלחו מישהו.
<רינה כהן: אנחנו לא מוכנות שקצין העיר יחכה שאולי המשפחה תיזכר באותו רגע בחברה כשהיא בתוך הכאוס.
<רינה כהן: ישאל אם יש חברה - זו הבקשה שלנו.
עליזה לביא: מה התשובה שלך?
<יפה מור: אני חושבת שצריך לשאול אם יש חברה.
<יפה מור: לא לבצע את ההודעה במדים.
<יפה מור: ואם צריך להביא את החברה כי זה מה שהמשפחה רוצה, וכמובן שהחברה רוצה, לתת את האמצעים כדי להסיע במונית ולהביא אותה לבית המשפחה.
<יפה מור: הסיפור של ההודעה במדים הוא בעייתי.
מיכל רוזין: למה אם המקרה הוא חלק ואת יודעת את הכתובת בוודאות כי המשפחה נתנה בדיוק את הכתובת ווידאת עם ההורים שהיא נמצאת בבית - - -?
עליזה לביא: למה במדים?
עליזה לביא: למה לא באזרחי?
עליזה לביא: האם חסרים פתרונות?
עליזה לביא: נשים בהריון לא הולכות בצבא באזרחי?
עליזה לביא: מה הבעיה לקחת מתנדבות מהעמותה?
עליזה לביא: אני מבטיחה לך שאנחנו עכשיו נודיע שהעמותה מבקשת מתנדבות פסיכולוגיות קליניות, עובדות סוציאליות, אני מבטיחה לך שאנחנו נעשה את זה.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: עליזה, אנחנו רוצים גורם צבאי שיודיע.
עליזה לביא: אבל אם יש פה בעיה של מדים, נניח, אני רוצה לשמוע תשובה.
עליזה לביא: מה את אומרת על זה?
<יפה מור: אני הקדמתי קודם על איך אנחנו ממיינים את ה- - -
עליזה לביא: אני שמעתי, אבל את לא עונה לי.
עליזה לביא: את לא עונה לבקשה למצוקה שאת שומעת פה שיש לה השלכות ענקיות על תהליך השיקום.
עליזה לביא: את לא יכולה לענות לי בנהלים, אני מחפשת פתרונות.
<יפה מור: להגיד לי שאני עובדת על-פי נהלים זה קצת לא הגון.
מיכל רוזין: לפני שעוברים להאם אפשר תחליף אזרחי תסבירי למה לבוא במדים זה לא אופציה.
מיכל רוזין: לא הבנו את העניין הזה.
<יפה מור: תגייסו אותם למילואים אבל הם יגיעו עם - - -
מיכל רוזין: אני מדברת על הודעה מסודרת.
<יפה מור: אבל אני הסברתי לך.
<יפה מור: אני לא יודעת לבדוק בכל אמצעי התקשורת - - -
מיכל רוזין: אני הבנתי, אני מקשיבה לך.
מיכל רוזין: אני שואלת כאשר יש ודאות.
<יפה מור: ודאות של מאה אחוז היא כי המשפחה ודאית.
מיכל רוזין: אז אני שואלת, אם יש ודאות של מאה אחוז והרמתם את הטלפון להורים של הילדה - - -
<קריאה: אנחנו לא מרימים טלפון, גם לא בהודעה של - - -
מיכל רוזין: למה יש בעיה להגיע עם מדים לחברה כאשר אתם יודעים בוודאות את הכתובת והיא החברה?
מיכל רוזין: את לא עונה לי על זה.
<יפה מור: אני עניתי.
<יפה מור: אני אומרת שאם יש עוד חייל בבית ואני אומרת מה המשפחה מבינה, ואנחנו לוקחים את הזכות מההורים שלה, מההורים של החברה, להחליט אם הם - - -
<תמר חיימוביץ-ריכטר: זה לא החלטה של ההורים שלה.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: זו החלטה שלה, היא מעל 18.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: היא בן אדם בגיר, למה ההורים שלה גוברים עליה?
מיכל רוזין: למה ההורים שלה אם היא גרה בבית?
מיכל רוזין: אני מקשה עלייך עוד יותר.
מיכל רוזין: אני מקשיבה למורכבות שלך ובאמת שאין לי תשובות.
מיכל רוזין: למה כאשר היא חיה עם בן זוגה בדירה - - -
עליזה לביא: צליל גרה חמש שנים עם דימה.
עליזה לביא: האם לא הייתם צריכים לשלוח לה?
<יפה מור: אני לא מכירה את הסיפור.
עליזה לביא: זה רע מאוד שאת לא מכירה.
<יפה מור: את הסיפור הזה של לפני חמש שנים אני לא מכירה.
עליזה לביא: לא, צליל של דימה.
עליזה לביא: הם גרו ביחד חמש שנים בקיבוץ מרום גולן.
<יפה מור: אני מכירה את הסיפור של דימיטרי, אבל יש פה עניין של צנעת הפרט.
<יפה מור: אני לא רוצה - - -
עליזה לביא: אני לא נכנסת ל- - -
מיכל רוזין: היא שואלת עיקרון, עיקרון.
מיכל רוזין: בלי שמות.
מיכל רוזין: גרים ביחד בני זוג.
מיכל רוזין: ההורים אמרו לך בוודאות שהוא לא חי בבית אלא הוא חי עם בת זוג והם גרים יחד ברחוב יהלום 32 ברמת גן, והם מבקשים שתלכו להודיע להם.
מיכל רוזין: היא גרה לבד בבית.
מיכל רוזין: בשבע בבוקר לא תפגשי שם אף אחד חוץ ממנה.
מיכל רוזין: למה את לא יכולה לשלוח צוות במדים?
עליזה לביא: אפילו לא צוות, אולי אחד.
עליזה לביא: חברת הכנסת רוזין, שלושה זה על מוות, שניים זה פצוע.
עליזה לביא: אולי אחד.
עליזה לביא: הרי יש פתרונות יצירתיים.
מיכל רוזין: אני שואלת, למה יש בעיה במקרה השחור-לבן הזה?
<יפה מור: סיפור הדפיקה בדלת במדים בבית שאנחנו לא יודעים - - -
עליזה לביא: אבל את שומעת מה קורה כשאין דפיקה בדלת עם מדים מה קורה לחברות.
עליזה לביא: אנחנו יושבים פה כבר שעתיים.
<יפה מור: אני גם שומעת הורים אחרים של חברות שאומרים: אנחנו רוצים לעשות את ההודעה בעצמנו לבת שלנו.
<קריאות: זה לא החלטה שלהם.
עליזה לביא: אני רוצה לשמוע את אלה החברה של פז אליהו.
<אלה בר: אני רוצה להגיד לך שאני בטוחה שאבא שלי לא רוצה להגיד לי את הדבר הזה.
<אלה בר: אני בטוחה בזה.
<אלה בר: המאמץ שהוא היה צריך לעשות את זה היה נורא בשבילו.
<אלה בר: אני שמחה שהוא היה איתי שם ואני שמחה שהיה לי מישהו להישען עליו ברגע שאמרו לי את זה.
<אלה בר: אבל בדיעבד אני רואה עכשיו שבמודע ושלא במודע יש לי איזושהי בעיה עם זה עכשיו.
<אלה בר: יש לי איזשהו קצר עם ההורים שלי כי הם אלה שבאו להודיע לי את זה.
<עדי טל כהן: אני היית חיילת, הייתי חלק מהצבא.
<עדי טל כהן: ההורים של החבר שלי טל שנהרג ביקשו.
<עדי טל כהן: ברגע שאמרו לאימא של טל שהבן שלה נהרג אמרה: יש לו חברה, תודיעו לה.
<עדי טל כהן: זה היה הדבר הראשון שהיה לה בראש.
<עדי טל כהן: היא התחננה לקצין העיר והוא אמר לה: אני לא יכול.
<עדי טל כהן: אם הולכים לפי הנוהל שלך קצין העיר היה יכול לשאול אותה איך קוראים לה.
<עדי טל כהן: אני חיילת בצבא ההגנה לישראל, אין שום בעיה לאתר אותי.
<עדי טל כהן: הייתי בתוך הבסיס שלה.
<עדי טל כהן: אפשר היה להרים טלפון למפקדים שלי ולשאול אם זאת אני.
<עדי טל כהן: תוך דקה וחצי היו מזהים שזו אני.
<עדי טל כהן: היא אמרה: אתן לך את הטלפון של אימא שלה ותדבר עם אימא שלה והיא תגיד לך איפה היא.
<עדי טל כהן: אימא שלי יושבת פה.
<עדי טל כהן: זאת אומרת, היה בוודאות של מיליון אחוזים איפה אני נמצאת, מה המספר האישי שלי, שאני חברה שלו כבר מספר שנים.
<עדי טל כהן: התחננו ולא הסכימו.
<עדי טל כהן: אני חייבת להגיד לך שבזמן הזה נוצרה לי טראומה.
<עדי טל כהן: שעות על גבי שעות ישבתי בטלפונים לכל החברים שלו לשאול איפה הוא והם אחד אחרי השני שיקרו לי שהם לא יודעים.
<עדי טל כהן: במקרה הייתי סמבצ"ית והתקשרתי לחמ"ל בעזה ואמרתי: אני מהשלישות, תנו לי את השמות.
<עדי טל כהן: במקרה הן היו חכמות והן אמרו לי: אנחנו לא מכירות אותך, לא ניתן לך את השמות של ההרוגים.
<עדי טל כהן: זאת אומרת, שעות על גבי שעות אני לא ידעתי כשכבר בזמן הזה יש חברות ששומעות את זה כבר ברדיו ובטלוויזיה.
<עדי טל כהן: למה אני צריך לשמוע את זה ברדיו או בטלוויזיה?
<עדי טל כהן: אם אתם יודעים שאני נמצאת שם צריך להודיע.
<רינה כהן: מור נפלה מהאוטובוס והתעלפה כשהיא שמעה באוטובוס.
<רינה כהן: מתקשרים לליאת בחמש בבוקר ומבקשים ממנה להגיע לבית של פיט, ואני מדברת במלחמת לבנון השנייה.
<רינה כהן: בחמש בבוקר, הילדה רצתה לקפוץ מהחלון.
<רינה כהן: אתם יודעים שיש הורים ששמים סורגים על החלונות?
<רינה כהן: אתם לא מתארים לעצמכם מה עובר על הבנות.
<רינה כהן: אתמול באחת-עשרה בלילה אחת מהבנות צלצלה אליי ואמרה: רינה, אני במצוקה.
<רינה כהן: האני יכולה לבוא אלייך?
<רינה כהן: אין להם אף אחד, אז לפחות תתייחסו קצת בהתחלה.
<רינה כהן: זה טראומה נוראית.
<רינה כהן: רוחמה אימא של עדנה אומרת לי: אפילו מונית לא שלחו.
<רינה כהן: היא היתה מאורסת.
<יפה מור: עדי, סיפרתי לך קודם שהכרתי את טל החבר שלך.
<יפה מור: כשמדובר בהודעה, ואני יודעת שאז לא עשינו את זה והיום אנחנו כן, אני דיברתי על זה, כשמדובר בחברה של חלל שהיא חיילת ואז אני יודעת לוודא שהמפקד שלה בבסיס עושה את ההודעה וגם מביא אותה לבית.
<יפה מור: הוא מוציא רכב צבאי יחד עם מלווה – מה שלא היה תקין במה שסיפרת לי וזה שווה בדיקה.
<יפה מור: זה צריך לקרות, כך זה צריך לקרות.
<עדי טל כהן: אבל הוא היה יכול להרים טלפון לאימא שלי והיא היתה אומרת: כן, עדי נמצאת פה.
<עדי טל כהן: היא החברה שלו, - - - מה הבעיה?
<יפה מור: אני דיברתי על חיילת בבסיס.
עליזה לביא: יפה, אני רוצה להבין את הנוהל.
עליזה לביא: את אומרת שאת יודעת לעשות את זה לעדי שהיא חיילת.
עליזה לביא: איך את עושה את זה?
עליזה לביא: האם את שואלת את ההורים ואז הם אומרים שהיא חיילת ואז את יודעת לעשות את זה?
<יפה מור: כי אני יודעת לתקשר אותה - - -
עליזה לביא: מה זה "לתקשר"?
עליזה לביא: האם קצין העיר שואל אם יש חברה?
עליזה לביא: איך תדעי שיש חברה חיילת אם קצין העיר לא שואל באותו רגע?
<קריאה: הוא לא שואל - - -
<אלה בר: יפה, הוא לא שאל ולא פנו אליי משום גורם.
<אלה בר: גם כשהגעתי כבר לשם, כשהביאו אותי לשם, באתי אליהם לשאול האם הם יודעים משהו כי זה הגורם הצבאי שאני רואה וזה הגורם היחידי שאני רואה, ואז: ידברו איתך בשבוע הבא.
<אלה בר: לא התייחסו בכלל.
<אלה בר: הדבר היחידי שהתייחסו אליי זה שעשיתי להם בעיות בהלוויה שרציתי שישימו את השיר שרצינו להיכנס איתו לחופה.
<אלה בר: רק אז הם החליטו להתייחס אליי ולהגיד לי שזה בעייתי, חוץ מזה לא יצרו שום קשר איתי במהלך השבעה.
<יפה מור: את יודעת שמי שקובע מה יהיה בלוויה זה ההורים ואז צריך לשאול אותם.
<אורנה נריה יוגב: מאוד חשוב לי להגיד את המשפט הבא.
<אורנה נריה יוגב: אני חושבת שבמקום לשבת כאן ולנסות להצדיק את עצמך ולהגיד שהנהלים והכול בסדר, תנצלי את המקום הזה ואת ההזדמנות הזו לשמוע מה המשפחות והחברות אומרות לך ותעשי משהו לתקן את זה.
<יפה מור: אנחנו סיכמנו שנעשה את זה ביחד.
עליזה לביא: אני רוצה לעבור עכשיו לאריה מועלם סמנכ"ל אגף משפחות והנצחה במשרד הביטחון.
עליזה לביא: קודם כל, אני חייבת לומר לך שאני פעם ראשונה מכירה אותך ושמעתי הרבה דברים טובים על העבודה שלך ושלך.
עליזה לביא: השיחה הזאת היא מאוד טעונה אבל היא גם באה ממקום של לתקן.
עליזה לביא: אין בוועדה היום שום רצון אולי לפגוע בדרך העבודה המאוד מאוד חשובה שלכם.
עליזה לביא: כולנו מוקירים גם את הצוותים וגם את העבודה ואת הניסיון ואת הידע ואת התיקון שלכם תוך כדי.
עליזה לביא: אבל יש פה זווית אחת שהיא לא מטופלת כבר הרבה מאוד שנים.
עליזה לביא: אל תחשבו שאולי יש לנו איזה רצון חלילה לפגוע.
עליזה לביא: לא, אנחנו מבקשות לתקן.
עליזה לביא: חשוב לי לומר את הדברים וחשוב לי גם שתעבירו אותם הלאה.
עליזה לביא: זה ברור לי שחלק גדול מהבקשות לא בסמכותכם, אבל אתם השליחים שלנו.
עליזה לביא: אני אומרת לכם, אני לא עוצרת.
עליזה לביא: אמרתי את זה גם לשר הביטחון ולרמטכ"ל, לזאב אלקין שהוא יושב ראש ועדת החוץ והביטחון.
עליזה לביא: אנחנו נעשה ישיבה משותפת בקרוב עם ועדת החוץ והביטחון כי אנחנו חייבים להגיע לפתרון.
<אריה מועלם: תודה רבה.
<אריה מועלם: ראשית, אני בהחלט רוצה להקדים ולומר שאני בהחלט יושב פה וקשוב ונמצא ומזדהה עם כמות הרגש והכאב שיש בחדר הזה – זה חשוב.
<אריה מועלם: אין ספק שהדברים שאמרתם הם משמעותיים וחשובים גם בתהליכים הבאים של קבלת ההחלטות שלנו לגבי הטיפול בכלל במשפחות, בחברות.
<אריה מועלם: אני רוצה להתייחס לדברים שאמרה חברת הכנסת רוזין.
<אריה מועלם: בהחלט יש שינויים בחברה הישראלית ובהחלט אנחנו מתייחסים לשינויים בחברה הישראלית, אבל גם בסוף ישנם גבולות שדיברת עליהם.
<אריה מועלם: הגבולות שאנחנו פועלים על פיהם זה הגבולות שהמחוקק קבע לנו.
<אריה מועלם: המחוקק הגדיר בפירוש מה זה בן משפחה והמחוקק הגדיר בפירוש מיהו בן משפחה והמחוקק הגדיר בפירוש לגבי ידועה בציבור, כך כתוב בלשון החוק.
<אריה מועלם: אני לא מתווכח עם המילים אבל הוא הגדיר בפירוש מה הם הכללים שבהם משרד הביטחון יכול להכיר במי שהיא חברה של חלל כאלמנה וכו', והכללים הם ברורים.
<אריה מועלם: בכל אחד מהמקרים שיש פנייה של משרד הביטחון להכרה בחברה לצורך זכויות המקרה נבדק לפניי ולפנים בצורה מדויקת, בצורה מאוד מאוד דיסקרטית ואישית של כל אחד מול מערכת הביטחון אם הכללים שהמחוקק קבע מתקיימים או לא מתקיימים.
<אריה מועלם: המחוקק גם מצא דברים מחוץ לכללים.
<אריה מועלם: במקרה הזה אני בהחלט מסכים עם חברת הכנסת עליזה לביא שיש פה עמותה שעושה עבודה נדירה ומיוחדת ואנחנו במשרד משתדלים ללוות אותה בכל ימות השנה.
<אריה מועלם: לפחות פעם אחת בשנה אנחנו מדברים על תקציב, אבל אנחנו מדברים קצת יותר מזה.
מיכל רוזין: אפשר לשאול מה התקציב?
מיכל רוזין: שאלתי ולא נעניתי.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: התקציב הכולל של העמותה הוא 250,000 שקל.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: 200 מתוכו נותן משרד הביטחון, השאר אנחנו מגייסים מתרומות.
עליזה לביא: חברת הכנסת רוזין, הן עובדות בהתנדבות.
מיכל רוזין: אני אמרתי את דעתי בעניין.
מיכל רוזין: אני חושבת שזה לא סותר את מה שאתה אומר.
מיכל רוזין: אם אתה שולח אותנו כמחוקקות לתקן את החוק אז אנחנו נעשה תיקון לחוק.
<אריה מועלם: לא, זה לא מה שאני עושה.
מיכל רוזין: אתה אומר: המחוקק קבע, אז המחוקקת יכולה לשנות.
עליזה לביא: אני מזכירה לך שהבאנו את הדיון הזה לכנסת.
<אריה מועלם: בהחלט, אני בכנסת ואני יודע.
מיכל רוזין: אנחנו מצפים מהצבא שיהיו לו נהלים ברורים בעניין הזה.
מיכל רוזין: אבל אם אז יש חוק – כן.
<אריה מועלם: אני בהחלט חושב שהמטרות שהעמותה קבעה לעצמה לאפשר לבנות להשתקם ולהקים בית חדש בישראל היא מטרה חשובה.
<אריה מועלם: אנחנו גם עוקבים אחרי הצד המקצועי.
<אריה מועלם: לשמחתי הרבה, יש במשרד הביטחון מערכת מקצועית שהתפתחה במהלך השנים לליווי ותמיכה של משפחות שכולות.
<אריה מועלם: אותם אנשים מטפלים במשפחות, אותם פרילנסרים שהעסקנו, הכשרנו, עומדים לרשות העמותה גם בקבוצות התמיכה המקצועיות שקיימות, גם במטפלים האישיים הפרטניים שקיימים.
<אריה מועלם: אני לא חושב שצריך לקבוע מכסה של שעות שצריך לתת לחברה או לא.
<אריה מועלם: הנושא הוא פתוח.
<אריה מועלם: יש אחד שצריךX שעות, השנייה צריכה פחות שעות, יותר שעות, אלא לאפשר לעמותה להחליט מבחינה מקצועית איך לחלק את סל השעות.
<אריה מועלם: אם צריך עוד סל שעות אנחנו ניתן עוד סל שעות.
<אריה מועלם: לא זכור לי שנתקלנו במקרה שהיה צריך יותר סיוע ושלא ניתן סיוע.
מיכל רוזין: זה רק במקרה שהחברות, בנות זוג, יודעות על העמותה, יודעות לפנות, יודעות שהן יכולות לקבל סיוע נפשי, אז הן מגיעות, ולא אוטומטית שכל חברה מקבלת הודעה ואומרים לה: את זכאית ל-1, 2 , 3, 4, את לא זכאית ל-1, 2 , 3, 4, 5.
עליזה לביא: אחת הפניות יותר מרגשות, כל הפרטים פה, אני לא אגיד כי אנחנו בדיון משודר, אבל היא של חברה של חייל בודד על כל ההתנהלות של משרד הביטחון, כולל באזכרה, לבקש עשרה למניין, ועל הדרך שהיא עברה.
עליזה לביא: היא אמרה לכם: אין לו אף אחד בארץ, אני הכתובת היחידה.
עליזה לביא: זה במלחמת לבנון.
עליזה לביא: אני אתן לך.
<אריה מועלם: תעבירי לי.
<אריה מועלם: אני אשמח לראות את זה, אני לא מכיר את המקרה.
עליזה לביא: היא אמרה: לפחות עשרה אנשים למניין.
עליזה לביא: למה עושים לי את כל הדרך חתחתים הזו?
עליזה לביא: אני האדם היחיד שיש פה במדינה שזוכר אותו ונמצא באזכרה.
<אריה מועלם: אני לא מכיר את הפרטים.
<אריה מועלם: אם תעבירי לי אותם אני אשמח לבדוק אותם.
עליזה לביא: אני אעביר לך.
עליזה לביא: היא כתבה לי בפייסבוק, היא ראתה שאנחנו מטפלים בנושא.
עליזה לביא: מה שאנחנו מבקשות לומר זה שלא כל אחד יודע לפנות ולהביע.
עליזה לביא: יש אנשים שאומרים: זו המערכת, אני בורג קטן.
עליזה לביא: אנשים לא יודעים להנגיש את הבקשות שלהם ולכן צריך גם לעשות.
עליזה לביא: אני רואה את ארגון נט"ל שנותן את המענה במקום שהמדינה לא נותנת.
עליזה לביא: מרכזי חוסן שאנחנו ראינו בדרום, עמותות אזרחיות מטפלות, לא המדינה.
עליזה לביא: אם היה רץ מידע בערוץ 2 תוך כדי המבצע על עמותות שכאלה או באיזשהו קמפיין שלכם זה היה עוזר.
עליזה לביא: כסף יש לכם, בואו תעזרו בשווה כסף.
עליזה לביא: רצון טוב יש.
עליזה לביא: למה לא לעזור יותר?
עליזה לביא: למה לא לפתוח את הראש קצת יותר?
עליזה לביא: אי-אפשר להפיל הכול על החברה האזרחית, זה לא נכון.
<אריה מועלם: אנחנו בהחלט לא מפילים הכול על החברה האזרחית, ולכן גם באה התמיכה של משרד הביטחון.
<אריה מועלם: אני הדגשתי ואמרתי שהתקציב של העמותה מתואם איתנו.
<אריה מועלם: התקציב של העמותה בשלב הזה מספיק לעמותה.
<אריה מועלם: אם היו צריכים יותר אז היינו יודעים לתת יותר.
<אריה מועלם: אנחנו ניהלנו במהלך התקופה האחרונה פגישה מסודרת עם העמותה גם בעקבות המכתב שלך, אני מוכרח לציין, שהוא קצת האיר לנו את הנושא מזווית נוספת.
<אריה מועלם: בהחלט בדיון הזה עם העמותה נשאלה השאלה האם התקציב מספיק לפעילות שלכם?
<אריה מועלם: האם נדרשת יותר פעילות.
<אריה מועלם: בהחלט חברות העמותה הסתפקו במה שניתן להן והן הציגו את זה גם היום.
<אריה מועלם: אני חושב שאת צודקת בעניין הזה של הפתיחות והמידע שצריך להעביר לציבור.
<אריה מועלם: נכון שצריך להרחיב אותו.
עליזה לביא: באתר של משרד הביטחון כתוב על העמותה?
עליזה לביא: האם יש אתר לעמותה, למשל?
<אריה מועלם: אני לא יודע אם כתוב אבל אני מקבל את ההצעה שלך.
<אריה מועלם: אם לא כתוב ייכתב.
עליזה לביא: אז אני מבקשת.
עליזה לביא: דבר שני, האם אפשר שאתם תיקחו על עצמכם להקים אתר באינטרנט עבורם?
<תמר חיימוביץ-ריכטר: יש לנו אתר.
עליזה לביא: אני מאוד שמחה שיש לכם אתר - - -
<רינה כהן: עליזה, הבעיה היא עם ענף קציני עיר שהוא מתחת לראש מינהל הנפגעים, מתחת ליפה מור.
<רינה כהן: יש שם ענף שלם שלא מוכן להתעסק איתנו בכלל.
<רינה כהן: אין לנו שום תקשורת איתם והם אלה שמכשילים אותנו.
<רינה כהן: ליפה יהיה אולי רצון קצת לעזור.
<רינה כהן: יש שם ענף שלם שהוא חסום בפנינו והוא זה שאחראי להודעה, להתייחסות בשבעה.
<רינה כהן: הם מתחת ליפה מור.
<רינה כהן: הם חסומים ואנחנו לא מבינים למה.
<רינה כהן: אין תקשורת.
עליזה לביא: יפה, למה הם חסומים?
עליזה לביא: יש חצי יפה שמתקשר ויש חצי יפה שלא מתקשר?
עליזה לביא: יפה, דברים קשים נאמרים.
עליזה לביא: מה זה האטימות ולא מתקשרים איתנו?
<תמר חיימוביץ-ריכטר: אני חייבת להגיד משהו.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: קציני העיר לא אטומים.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: הם אנשים טובים שעושים עבודה שאלוהים ישמור, אף אחד לא צריך לעשות אותה.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: יש להם הרבה מאוד על הראש והם צריכים למלא את כל מה שיש להם.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: החברה היא לא בגדר הדברים שהם חייבים לעשות.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: אנחנו רוצים פשוט להוסיף את זה לאחת החובות שלהם ואז הם יעשו את זה ב-200%.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: הם יעשו את זה בלב שלם ובנפש חפצה ובצורה הכי טובה.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: הם פשוט חייבים לדעת שזה חלק מהתפקיד שלהם.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: כמו שהם מדברים עם האח בשבעה הם מדברים גם עם החברה.
עליזה לביא: אני רוצה להבין מה זה האטימות שעכשיו שמעתי אותה פעם ראשונה.
<רינה כהן: הם לא רוצים ל- - -
עליזה לביא: מי זה "הם"?
עליזה לביא: תני לי שם.
<רינה כהן: כל קציני העיר יש להם הוראה - - -
עליזה לביא: אבל זה לא בסמכותם.
<רינה כהן: לא, יש להם הוראה: אתם לא פונים לחברה.
<רינה כהן: אני שמעתי את זה במו אוזניי.
עליזה לביא: אבל שמענו עכשיו שהולך להיות תיקון בעניין הזה.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: אם יהיה תיקון אנחנו שמחות.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: אנחנו לא רוצות לדבר על העבר, אנחנו רוצות לתקן מכאן.
עליזה לביא: סליחה, אני רוצה להבין.
עליזה לביא: יש תיקון או אין תיקון בנושא הזה?
<יפה מור: מעולם לא היתה הוראה שלא לגשת לחברה.
<קריאה: צריכה להיות הוראה פוזיטיבית לגשת וצריך להיות פיקוח.
<רינה כהן: זה מה שרע"ן קציני עיר אמר לפני 200 קציני מודיעין, כולם שמעו את זה: אתם לא ניגשים לחברה.
<יפה מור: - - - אבל אני אחדד.
<יפה מור: אני מדברת על ההודעה, ההנחיה היא שלא עושים הודעה וזה הסיפור.
<יפה מור: לגבי המעבר של המידע לעמותה ושל המידע לחברות לעמותה – אנחנו נחדד את זה.
<יפה מור: אנחנו נוודא שזה קורה.
עליזה לביא: אני מבקשת מכולם עכשיו לשתוק.
עליזה לביא: אני רוצה להבין איפה אני עומדת כי אני מבולבלת.
עליזה לביא: בואי תעשי לי סדר מה עבר, מה השתנה, מה את עונה לעדי שמאז שהיא סיפרה את הסיפור כבר השתנה ואיך את מזהה חברה חיילת כדי שעדי אם הנוהל הזה היה קיים היא כן היתה זוכה למענה ולא היתה צריכה לשבת שם עם הסמב"ציות.
עליזה לביא: בואי תעשי לי סדר מה כן תוקן, מה לא תוקן, ומה הנוהל שיורד לשטח, בבקשה.
<יפה מור: קציני הערים מונחים לצורך העניין על-ידי, על-ידי מיופה כוחי, לאן הם נפגעים, למי הם מבצעים את ההודעה.
<יפה מור: הם לא יכולים לקבל החלטה, הם לא יודעים לקבל החלטה ומישהו צריך לפקח לאן הם נכנסים.
<יפה מור: לא סתם נתתי את הדוגמה שכשאנחנו לא בטוחים אז זה דורש מעורבות לצורך העניין של ראש אכ"א.
עליזה לביא: זיהיתם בית כי את שלחת אותם.
עליזה לביא: האימא מבקשת: תודיעו לחברה.
<יפה מור: אני לא מודיעה לחברה שהיא לא חיילת כרגע.
עליזה לביא: אומרים לך שהחברה היא חיילת, את מודיעה?
עליזה לביא: קצין העיר שואל אם יש חברה?
עליזה לביא: תעני לי איך זה עולה לדיון.
<יפה מור: קצין העיר שואל אם יש חברה כדי להעביר לה את הפרטים של העמותה ולהעביר לעמותה את הפרטים שלה.
<יפה מור: נוהל חברה - אנחנו נחדד אותו לגבי מפקד.
<יפה מור: אם יש חברה שהיא בצבא אני מתחייבת לחדד את זה לכל קציני הערים.
<יפה מור: מפקד יודיע לחברה שהיא חיילת וגם יביא אותה הביתה.
<יפה מור: נייר המדיניות לגבי החופשות יצא אחרי פגישה משותפת מבורכת מאוד עם העמותה כשאני אמרתי: זה קורה, אני מצפה ממפקדים.
<יפה מור: אמרה לי רינה, אמרה לי תמר: בואי נוודא שלמרות שאנחנו סומכים על המפקדים שלנו זה גם קורה בכתוב.
<יפה מור: אמרתי לה: את יודעת מה?
<יפה מור: למרות שאני סומכת עליהם אני חושבת שמפקד מפעיל שיקול דעת.
<יפה מור: מקום שיש חברה נרשמת חופשה מיוחדת.
<יפה מור: זה לא יהיה נתון לשיקול דעת של מפקד.
<יפה מור: אנחנו נוציא את זה כמדיניות והמדיניות הזו יצאה.
<יפה מור: זה מה שקורה כרגע.
<קריאה: אבל רובן לא חיילות, זו הבעיה.
מיכל רוזין: העמדה של צה"ל לא להודיע לחברות, זו העמדה.
<רינה כהן: בחודש וחצי האחרון דיברתי עם המון מפקדים.
<רינה כהן: הם אמרו שאין להם רשות להוציא - - -
עליזה לביא: אני יכולה לקבל בבקשה העתק של הנוהל שיצא?
עליזה לביא: אני אשמח מאוד.
עליזה לביא: תעבירי בבקשה לוועדה את הנוהל שיצא.
עליזה לביא: אנחנו גם רוצים אותו אצלנו.
<מאירה בסוק: אבל לגבי אזרחיות לא קרה כלום.
מיכל רוזין: יש לה עמדה נגד, זה לא לא קרה.
עליזה לביא: אנחנו כבר יושבים שעתיים, אנחנו צריכים לסגור את הוועדה.
עליזה לביא: אני פתחתי ואמרתי שאני לא עוצרת בוועדה הזו.
עליזה לביא: אנחנו התחלנו תהליך, לוקח זמן לשנות.
עליזה לביא: אני בטוחה שהאנשים היקרים והטובים שיושבים איתנו כאן גם שומעים וגם חושבים וגם אולי יעזרו לנו לראות איך מדברים עם עוד אנשים כדי לעזור לכם.
עליזה לביא: זה ברור לי שחלק מהדברים שאנחנו מבקשות פה לא בסמכותכם, זה ברור לי.
עליזה לביא: אני מבינה את המצוקה שלכם, אני קוראת את הפנים שלכם.
עליזה לביא: אתם רוצים לעזור?
עליזה לביא: אז בואו תעזרו לנו לעזור לכם או את מי עוד לגייס כדי להבין את הפלונטר הזה שקיים כאן.
עליזה לביא: זה לא אנחנו נגדכם, ממש לא.
עליזה לביא: בואו נעבוד ביחד כדי לתקן את המציאות המאוד מאוד בעייתית הזו.
עליזה לביא: שמענו פה את חוות הדעת המקצועיות, הסיפורים קורעי הלב לפנינו.
עליזה לביא: בואו נראה איך אנחנו כן נותנים מענה.
עליזה לביא: ישראל, בבקשה.
<ישראל חיים סרוסי: אני חושב שרוב הזמן פה התייחסנו לנקודה של ההודעה עצמה.
<ישראל חיים סרוסי: אני חושב שמיצינו אותה וכולם מבינים.
<ישראל חיים סרוסי: ישנה נקודה נוספת והיא הקטע של ההגעה או להסיע את המשפחה או את החברה.
<ישראל חיים סרוסי: אני יודע שאני עשיתי כמעט בעשרים דקות דרך שעושים בערך בחמישים דקות או שעה כי נהגתי כמו מטורף, אין מה להגיד.
<ישראל חיים סרוסי: אני חושב שעל הקטע הזה לא צריכה להיות מחלוקת בכלל, זה דבר טריוויאלי לחלוטין וכדאי לעשות אותו.
<ישראל חיים סרוסי: זה לא מי יודע מה.
<ישראל חיים סרוסי: אנחנו מתעסקים בנושא החקיקה והייתי רוצה להתייחס למשהו שהוא יותר ספציפי לעדנה.
<ישראל חיים סרוסי: עדנה היתה מאורסת, לעדנה נקבע מועד חתונה.
<ישראל חיים סרוסי: בעוד שבוע הינו צריכים לחגוג את החתונה.
<ישראל חיים סרוסי: אני חושב שמי שמגביל את עדנה מלקבל זכויות או להכיר בה כאלמנה זה רק החוק היבש כי החוק מכיר גם בידועה בציבור, אבל מה לעשות שבמגזר שלנו החברות הדתיות לא גרות ביחד עם חברים.
<ישראל חיים סרוסי: גם מועד חתונה וגם מאורסת והכל לקראת חיים משותפים, זה חיים משותפים, אין מה לעשות.
<ישראל חיים סרוסי: אני חושב שבמקרה הספציפי של הארוסות עם תאריך נישואין, עם איזשהו קריטריון כזה או אחר, צריך כן לתת מעמד של אלמנה.
עליזה לביא: עו"ד גלי עציון מנעמ"ת, בבקשה.
<גלי עציון: במהלך המבצע פגשתי את העמותה ובאמת עבודה ומברכת ומדהימה.
<גלי עציון: אני רוצה להפנות את תשומת הלב לכמה דברים קטנים.
<גלי עציון: קודם כל, זו תופעה נוראה, אבל בסופו של דבר במספרים מוחלטים אנחנו מדברים בכמות לא גדולה וצריך לזכור את זה.
<גלי עציון: אני מבינה את הרגישויות של צה"ל, את המלחמה בין הבירוקרטיה, בין החשש להכרה לבין הצורך לתת פה מענה אנושי וצריך לזכור את זה בהקשר הזה.
<גלי עציון: אני דווקא לא חושבת שבמקרה הזה זה נכון, וחברת הכנסת רוזין יודעת כמה שאני שותפה בדרך כלל לאמירה שלא צריך להפריט.
<גלי עציון: במקרה הספציפי דווקא ההפרטה מאפשרת גמישות כי אם זה יעבור להגדרה מאוד מדויקת בחוק זה יהיה מאוד מדויק.
<גלי עציון: זה חברה שהיא שלושה שבועות או חודש או שנתיים ולעמותה יש את הגמישות.
<גלי עציון: וכמו שאמרו לי תמר ופיליס, מי שבא לפה ועובר את החוויה הקשה של הקבוצות או הטיפול זה אנשים שיש להם מצוקה אמיתית, זה חברות אמיתיות.
<גלי עציון: אנחנו לא מחפשים להדביק תגיות.
<גלי עציון: לכן, זה אולי כן נכון להישאר בהיקש הזה.
<גלי עציון: אגב, בקשר לשבעה - אני גם חושבת ששני הדברים המאוד מאוד בוערים כרגע זה נושא ההודעה שלדעתי הוא הולך ביחד עם ההגעה למקום המשפחה.
<גלי עציון: זה חלק מהעניין.
<גלי עציון: אם יודיעו - יביאו.
<גלי עציון: זה קשור אחד בשני.
<גלי עציון: הדבר השני זה באמת נושא השבעה שגם פה זה סוג של בשורה.
<גלי עציון: בעצם כל נושא השבעה במשק, לא בצבא, מוסדר בצו הרחבה שזה אומר שזה יותר פשוט לחוקק את זה מאשר חקיקה ראשית.
מיכל רוזין: כל חוק שעסק בצו הרחבה נפל לי כי אמרו לי : זה הסתדרות - - -
<גלי עציון: לא, לא.
<גלי עציון: אני לא אמרתי לעזוב את זה, אני רק מסתכלת על המסלול.
<גלי עציון: אני התחייבתי, ואגב, זה משהו שהתחיל כשיו"ר נעמ"ת הלכה להלוויה של עובדת נעמ"ת בטבריה ששכלה את בנה במבצע האחרון, והיא ראתה את החברה וכך התחלנו לדבר.
<גלי עציון: אני אמרתי להם: אנחנו לרשותכם ואנחנו גם מתעסקות בנושא הזה עד להבאתו לחוף מבטחים.
<גלי עציון: אני יושבת פה בשקט ושומעת.
<גלי עציון: יש לי הערכה לאנשים וזה באמת אנשים שכולם עושים מלאכת קודש.
<גלי עציון: אני לא מקנא באדם שזה תפקידו.
<גלי עציון: יחד עם זאת, נקודת המוצא צריכה להיות איך עושים ולא איזה הסברים למה לא וזה מה שאני קצת מרגישה פה.
<גלי עציון: אני חושבת שאפשר למצוא נוהל, אני חושבת שאפשר לכתוב נוהל שייתן מענה לפחות ל-90%, ואני גם מאמינה של-99.9%.
<גלי עציון: זה צריך להיות בנוהל ולא בחקיקה ראשית.
<גלי עציון: הכי קל לכתוב איזושהי טיוטה, אבל זה לא המצב.
<גלי עציון: כנראה מה שצריך זה שלנוהל הזה כמו בהרבה מקרים אחרים של חקיקה יהיה איזשהו פיקוח או של הוועדה או של ועדה משותפת של ועדת חוץ וביטחון עד שזה יוטמע כי כמו שיש הרבה דברים אחרים שלקח להם זמן עד שהם חלחלו.
<גלי עציון: עד שזה יוטמע שיהיה איזשהו דיווח, חלק בדיווח.
<גלי עציון: כמו הדיווח על הטרדות מיניות בצבא יהיה דיווח גם על הנושא הזה.
<גלי עציון: שוב, אני מבינה את הבעייתיות גם של הגנת הפרטיות ולהעביר פרטים.
<גלי עציון: אבל זה מאוד מזכיר את הנושא של נפגעי עבירה - אם אנחנו נגיד להם שהם יכולים ונצפה שהם יעשו או שאנחנו נעשה משהו אקטיבי?
<גלי עציון: אגב, אם אנחנו משווים זה כמו ייצוג הולם.
<גלי עציון: פה במקרה הזה כשאנחנו מדברים על באמת נשים וגברים שהתרסקו, לא צריך לצפות לאקטיביות מצדם.