GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<נוגה שילוח: אין אפילו את המילים לתאר אברי מין כשהן עברו את הדברים הכי נוראיים בעולם.
<נוגה שילוח: אפילו בדבר של הגוף שלהן הן יודעות.
<נוגה שילוח: הן לא יודעות לגבי אמצעי מניעה, למרות שהן נמצאות בזנות.
<נוגה שילוח: הרבה פעמים קושי נורא גדול להתחיל בדברים הכי בסיסיים.
<נוגה שילוח: יש לנו את הנושא של חוסר מעמד.
<נוגה שילוח: את שאלת קודם, הנשים האלה מטופלות רק כשהן יולדות ילד, ואז זה בעיקר בשביל לקחת אותו.
<נוגה שילוח: עכשיו, אני לא מאשימה את הרווחה, באמת, אולי, כנראה שבמקרים שראינו היה צורך לקחת את הילד, אבל אולי אם היו מטפלים באמא והיא חסרת מעמד.
<נוגה שילוח: יש דוגמא של אישה שעכשיו ילדה ובכאב גדול נלקח ממנה הילד וזו פעם שלישית שנלקח לה עכשיו, אחרי מאבק נורא גדול שלה, כי סוף סוף היא הצליחה לעבוד קצת בניקיון ולשכור איזה חדר כל כך עלוב שלא יתנו לה לגדל בו ילד, אבל יכול להיות שאם היא הייתה מקבלת תעודת זהות.
<נוגה שילוח: היא חסר מעמד כבר 20 שנה, נפגעת גילוי ערויות, לא יכולה לחזור לעולם לכפר שממנו היא באה.
<נוגה שילוח: תיכף אני אעביר את רשות הדיבור לעואדה, אני רק אגיד עוד מילה אחת.
<נוגה שילוח: הנשים שאנחנו מטפלות בהן הן ברובן לא חיפאיות בגלל שחיפה היא עיר דוברת ערבית.
<נוגה שילוח: זה מקום דווקא שנשים מהכפרים יגיעו, נשים בדואיות, נשים שאין להן שפה חלופית אחרת, ולכן איך שהוא בחיפה הן יכולות להסתדר.
<נוגה שילוח: אבל באמת, אמרה ביאטריז, אפילו אם הן עוברות איזה שהוא תהליך שיקום, אפילו אם הן יוצאות, הבדידות היא עצומה, לפעמים החזרה לזנות תבוא מהמקום של הבדידות, כי אין כלום.
<נוגה שילוח: אין משפחה, אין חברים.
<נוגה שילוח: הן באו מתרבות שהקהילה היא הכל, ואם אין את הקהילה, וזה לא שהן רוצות לחזור לבן 80, זה לא זה.
<נוגה שילוח: אבל גם אין שום דבר.
<נוגה שילוח: אין שום דבר .
שולי מועלם-רפאלי: עוודה.
חנין זועבי: סליחה, אתם הצגתם סטטיסטיקה בנושא?
שולי מועלם-רפאלי: בוקר טוב, התחלנו את הדיון בעשר והוצגה קצת סטטיסטיקה של על"ם, תוכלי למצוא אותה בדף, ויש גם את המסמך של מרכז המחקר והמידע של הכנסת ותיכף אנחנו נתקדם.
שולי מועלם-רפאלי: כן, עוודה.
<עוודה בשארה: שמי עוודה בשארה, עובדת סוציאלית במרפאה הניידת מזה 8 חודשים.
<עוודה בשארה: קצת סטטיסטיקה: יש לנו היום 16% מהנבדקות שהן ערביות, והן ביחס גדול יותר מהיחס של האוכלוסייה הערבית, וזאת כמו שאמרה נוגה, בגלל שבאים מכל מיני ערים וכפרים ברחבי הארץ וכך קל יותר להיטמע בתוך הקהילה.
<עוודה בשארה: יש הרבה בעיות וצרכים אצל הנשים הערביות המטופלות, בגלל שחלק מהן הן חסרות מעמד, כמו שנוגה ציינה, חלק מהן בחובות ורובן חסרות השכלה ומיומנויות עבודה בסיסיות, לכן הן מתקשות לצאת ממעגל הזנות, גם אם מנסים לעזור להן.
<עוודה בשארה: ראיתי גם שאין הרבה מסגרות שכן מעסיקות מספיק צוות שדובר את השפה הערבית אשר יכול לעזור להן.
<עוודה בשארה: את זה אני רואה הרבה וגם להן קשה לתקשר בשפה אחרת.
<עוודה בשארה: הן צריכות הרבה תמיכה והרבה שירותים, רצף של שירותים שצריכים הרבה תיווך מאיתנו, כל עובדת סוציאלית שתוכל לעזור להן להגיע לאותם שירותים ולקבל את מה שצריך ושיכול לעזור להם להשתקם.
<עוודה בשארה: זה תהליך מאד מאד ארוך וצריכים לקבל הרבה תמיכה מכל הגורמים כדי שתוכלנה להשתקם.
שולי מועלם-רפאלי: אני רוצה לשאול אותך שאלה, וחלילה, חלילה, חלילה שזה לא יישמע ממקום פטרוני או משהו, כמי שבאה מתוך החברה הערבית.
שולי מועלם-רפאלי: אומרת ביאטריז צריך שינוי בחברה, בסדר, אז צריך קצת שינוי במדינה, בחלוקת המשאבים.
שולי מועלם-רפאלי: דו"ח אלאלוף מוגש היום, גם זה נמצא שם.
שולי מועלם-רפאלי: מה צריך לעשות בתוך החברה הערבית?
שולי מועלם-רפאלי: איך אפשר להתניע איזה שהוא תהליך של שינוי?
שולי מועלם-רפאלי: רק דבר אחד שיכול להיות שאנחנו יכולים לעשות אותו, האנשים שרוצים להשתדל להפסיק את התופעות הקשות האלה.
חנין זועבי: עוד שאלה יותר פרקטית.
חנין זועבי: מה אפשר לבקש ממוסדות המדינה?
חנין זועבי: מה הדרישות?
חנין זועבי: מה הפתרונות?
חנין זועבי: מה מסלולי ה - - -
<עוודה בשארה: אני אגיד לך מה, היה לי מקרה של אישה גרושה, הוא נמצא בכלא, אין לה לילדים.
<עוודה בשארה: היא ניסתה ומנסה לצאת ממעגל הזנות, הולכת לעבוד וזה, אבל יש לה הרבה בעיות בריאותיות והיא מקבלת שכר ממש עלוב.
<עוודה בשארה: היא הולכת ללשכת הרווחה, רוצה עזרה.
<עוודה בשארה: רוצה לקנות מכונת כביסה, לא עוזרים לה, למה.
<עוודה בשארה: כי אין לה ילדים, אין לה משפחה.
<עוודה בשארה: היא אומרת לי – "מה אני אעשה?
<עוודה בשארה: אז אני אחזור לעבוד בזנות".
<עוודה בשארה: "אין לי אוכל בבית".
<עוודה בשארה: למה, בגלל שאין לה ילדים היא צריכה להיות במצב הכי גרוע כדי לקבל את הדברים הבסיסיים?
<עוודה בשארה: אז היא אומרת למה אני אעשה?
<עוודה בשארה: ואני, מה אני אגיד לה?
<ג'סיקה האשם: אני רוצה להוסיף משהו, שגם אם רוצים לתת לה מכונת כביסה, קודם כל היא צריכה ללכת להוציא כמה הצעות מחיר, היא צריכה לשלם חצי מהסכום שבטח גם אין לה, ועד שהיא תגיע למכונת כביסה, נראה לי כבר היא מכבסת ביד.
חנין זועבי: יש סטטיסטיקה בנוגע לסיבות, אחוז הסיבות הכלכליות באמת שאין להן עבודה, אחוז של דיכוי בבית, שיש - - -
שולי מועלם-רפאלי: אני מעבירה לך עכשיו את כל המאפיינים שקודם ביאטריז דיברה עליהם.
שולי מועלם-רפאלי: עוודה, את רוצה להוסיף עוד משהו או שאני עוברת לנעמה?
<עוודה בשארה: חשוב לי להגיד, כמו שאמרה ביאטריז, שכולן עברו פגיעות מיניות בבית וכמעט כולן עם פוסט טראומה וקשה להן לתפקד בחיי היום יום.
<ג'סיקה האשם: אני יכולה להוסיף משהו קטן?
שולי מועלם-רפאלי: כן ג'סיקה.
<ג'סיקה האשם: שאלתן מה אפשר כן לעשות, אז היא מסתכלת כבר על נשים בזנות.
<ג'סיקה האשם: אני יכולה להסתכל צעד אחד אחורה ולחוות את הנערות כשהן בבתי ספר.
שולי מועלם-רפאלי: זו הייתה השאלה ששאלתי אותה, מי מכל האנשים מסביב לשולחן הזה ממשרד החינוך, והנה, משמאלך יושב - - -
<ג'סיקה האשם: אם היה רחוב לחינוך.
<ג'סיקה האשם: אז אני יכולה להגיד שבית ספר פחות, אני לא רוצה להגיד מודע, אבל יועצת שרואה משהו שקורה עם הנערה, היא ישר מתקשרת לרווחה, למישהו, שייקח את התיק הזה.
<ג'סיקה האשם: הם לא יודעים באמת איך להתמודד איתו.
<ג'סיקה האשם: הם לא יודעים, הם לא רוצים.
<ג'סיקה האשם: אני אגיד את זה בוטה – זונות אין בבית ספר.
<ג'סיקה האשם: הן לא יכולות לראות את זה שילדה מגיעה כל בוקר, לא יודעת, לבושה במותגים, או לא ישנה ונרדמת על שולחן הלימודים.
<ג'סיקה האשם: היא לוקחת אותה לשיחה, מה קורה, כן, אין, יש, זה בית ספר.
<ג'סיקה האשם: את מגיעה לבית הספר, את יודעת מה עושים בבית הספר?
<ג'סיקה האשם: ובאמת הנשים שיצא לי להיתקל, שבאמת יודעות ויכולות לראות, להבין ולדבר את הקושי הזה, הן מעטות, מעטות, מעטות, ואחת הבנות אפילו אמרה לי – כל יום הלכתי לבית הספר וחיכיתי שהמחנכת שלי תשאל אותי מה קרה לי.
<נוגה שילוח: אני רק חייבת להגיד משהו.
<נוגה שילוח: אנחנו קורסות, באמת.
<נוגה שילוח: עוודה ברבע משרה.
<נוגה שילוח: אם היא יוצאת לסיור שזה לילה בשבוע - - -
שולי מועלם-רפאלי: אז למחרת אין לך אף אחת.
<נוגה שילוח: מה למחרת?
<נוגה שילוח: יש לי אותה לילה בשבוע ועוד שעתיים.
<נוגה שילוח: היא יכולה אולי לטפל באישה בחודש.
<נוגה שילוח: זהו.
שולי מועלם-רפאלי: זה לשאלה של חברת הכנסת חנין, מה אפשר לבקש מאיתנו.
שולי מועלם-רפאלי: נעמה ריבלין ואחר כך הילה.
<נעמה ריבלין: הרבה מאד מהדברים יחזרו לפה, אבל אני אחדד.
<נעמה ריבלין: אני אתחיל דווקא במאפיינים ואחר כך אני אדבר על האחוזים שהם קצת שונים מחיפה ואפילו גם מהנתונים שעל"ם מציגים וזה מעניין, כי ככה אנחנו מסתובבים באותו אזור.
<נעמה ריבלין: אני כן אתחיל בעניין של המאפיינים הקשים.
<נעמה ריבלין: אז קודם כל, כמו כל הנשים שנמצאות במעגל הזנות וזה לא משנה אם הן הגיעו מחבר העמים, מברית המועצות, ישראליות, אנחנו רואים ש-95% עברו התעללויות מיניות קשות בבית.
<נעמה ריבלין: אני כן יכולה לומר שהפגיעות הקשות של הנשים מהמגזר הערבי, ואני כוללת את המגזר הבדואי והכל, והרי אי אפשר למדוד סבל.
<נעמה ריבלין: אי אפשר למדוד פגיעה, אבל הפגיעות הן אנושות.
<נעמה ריבלין: נשים שעברו ברית מילה בגיל 9, נשים שחותנו בגיל 13.
<נעמה ריבלין: עומק הפגיעה המורחבת, באמת, כמו שביאטריז אמרה, כל המשפחה, הפגיעה היא של הרבה בני דודים, מישהי שמנוצלת באופן מאד מאד קשה, והבריחה בגיל 13 מהבית הרבה יותר קלה, ואז גם יש את הסכנה לרצח על כבוד המשפחה.
<נעמה ריבלין: הרבה פעמים היו לנו נשים שהגיעו לתל אביב והיה באמת איזה חשש לחייהן.
<נעמה ריבלין: אפילו רק לפני חודש מישהי סיפרה שברחה מהבית והיא חוששת שאחותה בת ה-15 אולי נפגעת מינית על ידי אותו קרוב משפחה, אבל אם היא כן תספר, אז יכול להיות שגם אחותה שם וגם היא - תהיינה בסכנה.
<נעמה ריבלין: אז האם אנחנו כן צריכות לספר או לא צריכות לספר.
<נעמה ריבלין: יש הרבה מאד פחד לספר.
<נעמה ריבלין: לא שבחברה היהודית ובחברות אחרות קל לדבר על פגיעה מינית.
<נעמה ריבלין: זה דבר שבדרך כלל נפתח רק בגילאי 20 ומשהו ואנחנו יודעים את זה, אבל אני כן יכולה להגיד שהפגיעות ובאמת הייאוש גדול, כי כמעט לאן שהן לא מסתכלות גם הפגיעה היא כל כך קשה וגם האופק להינצל הוא – מי יתחתן איתן?
<נעמה ריבלין: הן כבר פגומות, הן סחורה פגומה.
<נעמה ריבלין: גם יהודי לא יתחתן איתן, אז בחברה הערבית הן פסולות, אבל הן גם לא יהיו-.
<נעמה ריבלין: זאת אומרת יש משהו באמת בחוויה של - - -
שולי מועלם-רפאלי: שחוסם אותן.
<נעמה ריבלין: וחוסם.
<נעמה ריבלין: אני כן יכולה לומר כמו ביאטריז, שבתוך הבית, גם בדירת החירום שלנו וגם בהוסטל, תמיד רב הדומה על השונה.
<נעמה ריבלין: זאת אומרת יש משהו בסופו של דבר שרוסיות וערביות ויהודיות וטרנסיות, יש משהו שהופך להיות חוויה משותפת שהן מוצאות שם בית ובמובן הזה אנחנו הרבה פעמים לא מרגישות שהן צריכות מישהי שהיא דוברת את השפה הרוסית או דוברת את השפה הערבית, כי יש משהו בשפה המשותפת – הפגיעה המינית של הזנות היא השפה המשותפת.
<נעמה ריבלין: אחת הנשים באחת מהקבוצות סיפרה שהיא קראה ספר, נדמה לי שהוא נקרא 11 דקות של זונה שוויצרית.
<נעמה ריבלין: ההזדהות הייתה מלאה.
<נעמה ריבלין: בכל שפה לזנות יש מאפיינים דומים, אבל יש שם פגיעה מאד מאד מאד קשה.
<נעמה ריבלין: אני כן רוצה לדבר על חסרות המעמד.
<נעמה ריבלין: אני יכולה להגיד שבתל אביב אנחנו כן נתקלות בערביות, בחסרות מעמד שמגיעות ואנחנו די חסרות אונים, כי השירות שלנו לא אמור לתת מענה לחסרות מעמד ורק לפני חודשיים התגייסנו לגבי בחורה צעירה שבאמת מתגלגלת הרבה שנים בתל אביב.
<נעמה ריבלין: כל שירותי הטיפול בתל אביב, לוינסקי, על"ם ואנחנו מכירים אותה והייתה התגייסות של משרד הרווחה כדי לסדר לה כל פעם אשרה, אבל זה פלסטר.
שולי מועלם-רפאלי: זה פלסטר למחלה קשה ביותר.
<נעמה ריבלין: זה עוד שלושה חודשים כדי להיות במסגרת הזאת ועוד שלושה חודשים.
<נעמה ריבלין: את חסרות המעמד אנחנו לא יכולות להכניס אפילו לדירות חירום לאורך זמן, כי הן לא יכולות להיות בלי תעודת זהות, כל הנושא של ביטוח.
<נעמה ריבלין: אני כן אדבר על הנושא של האחוזים הנמוכים יותר בתל אביב, בסביבות ה-10%, של נשים צעירות מהמגזר הכולל הזה, וזה לא שונה גם בדירות חירום, וזה לא שהן באמת מתקשות להגיע לשיקום.
<נעמה ריבלין: גם במסגרות האיתור וגם הנתונים שאני מביאה זה מהיציאות שלנו לשטח, מזירות הזנות בתחנה המרכזית ומתל ברוך - - -
שולי מועלם-רפאלי: את מתחברת למה שנוגה אמרה, שחיפה כעיר - - -
<נעמה ריבלין: למרות שגם תל אביב היא סוג של-.
שולי מועלם-רפאלי: ניתן לנעמה לסיים.
<נעמה ריבלין: מה שאני כן יכולה לומר ומעניין אם אתם רואים את זה בעל"ם, אני יכולה לראות שבאיתור שלנו בתל ברוך – טרנסיות, בדואיות, ערביות, מגיעות ואני מסתובבת ואני יכולה לראות אחוז גבוה יותר של המגזר הערבי דווקא בטרנסיות שבורחות מהבית גם עקב הזהות המינית, ובאמת שם הן הכי מודעות והן כבר בקצה של הקצה.
<נעמה ריבלין: בזה אני יכולה לראות אחוז יותר גבוה, אבל גם בדירת החירום שלנו, שלמשל 50% יוצאות חבר העמים וזה אחוז מאד מאד גבוה, ודירת החירום שלנו ממוקמת בתחנה המרכזית, כל אחת נכנסת ויוצאת, אין לנו בכלל - - -
שולי מועלם-רפאלי: אין מחסום.
<נעמה ריבלין: הדלת פתוחה לכל מי שרק רוצה להיכנס ואנחנו גם מכירות אותן מהשטח, אז אני אשמח - - -
<רעות גיא: אני יכולה לתת שני הסברים קצרים למה יש פער בנתונים.
<רעות גיא: אחד, קודם כל אנחנו נותנים מענה לבנים, מה שלא נותנים במסגרות הקיימות לצערי, במסגרת התכנית הלאומית להוצאת נשים ממעגל הזנות, וזו כוכבית שמופיעה יותר מדי שנים.
<רעות גיא: אין מענה לבנים בזנות.
<רעות גיא: הרבה מאד בנים שאנחנו נתקלים בהם, שאין להם אישור שהייה כאן, שהם בורחים ממשפחות המוצא שלהם גם עקב התעללות מינית, פגיעות מיניות, אלימות מינית, רגשית, פיזית, הרבה פעמים גם על רקע גיבוש הזהות המינית, הומוסקסואלית או אחרת ואז הם בעצם מוצאים "מפלט" בערים הגדולות, כי זה לא באמת מפלט בטוח ונינוח.
<רעות גיא: אז זה דבר אחד שמסביר את הפער.
<רעות גיא: אנחנו מכירים בנים שמגיל מאד מאד צעיר מסתובבים ברחובות ואין להם לאן ללכת.
<רעות גיא: אין להם אישור עבודה, אין להם תעודת זהות, יש להם תעודות זהות מזויפות.
<רעות גיא: בגילאי 11, גילאי 10, גילאים מאד מאד קטנים, מסתובבים ברחובות דרום תל אביב ושורדים בעזרת זנות.
<רעות גיא: הזנות היא ממש לא כזה עניין בחיים שלהם, וזו הדרך שלהם לשרוד את הרחוב, חוץ מעבריינות וסמים, כמובן.
<רעות גיא: עוד דבר שמסביר את זה זה באמת גם היכולת שלהם לצורך שירותי ממסד.
<רעות גיא: אנחנו יודעים שככל שאנחנו יותר בקצה, יותר ברחוב, יותר בזירות הפתוחות או הסגורות, באמת שם נמצאות אוכלוסיות הקצה.
<רעות גיא: אלה שהם בתוך המסגרות, בכל זאת, באיזה שהם כוחות הצליחו לעשות איזה חצי צעד למען עצמם ולצרוך איזו שהיא מסגרת, וככל שאנחנו יותר ברחוב, פחות בתוך המסגרות, הבלוגים, הבטון, אז אנחנו אומרים – שם כנראה שנפגוש, ואני חושבת שזה שני נתונים שמסבירים את הפער.
<רעות גיא: אני רק רוצה להגיד שאנחנו בקשר ולצערי אין פה נציגות, אבל שווה לבדוק עם נציבות האו"ם, שכן מנסה לגבש נייר עמדה בנושא הזה של הבנים חסרי המעמד, לגבי יישוב מחדש – Resettlement, כי זה לא יתכן שמדינת ישראל מצד אחד לא נותנת להם פיתרון, מצד שני גם לא נותנת להם שום מענה אחר.
<נעמה ריבלין: אני רק אגיד ששוב, אנחנו גם בסיורים ברחוב, ואנחנו מכירות כמעט את - - -
שולי מועלם-רפאלי: אני שומעת את זה ממך שוב ושוב.
שולי מועלם-רפאלי: אחרי שחברת הכנסת חנין זועבי תדבר, אני אבקש לשמוע את הילה ואת מיכל ממשרד הפנים.
שולי מועלם-רפאלי: הילה, את ברשותך תדברי על המענים ממערכת החינוך, עם אבחנה לגבי החברה הערבית, ומיכל, אם תוכלי לתת את הדעת לגבי עניין חסרי וחסרות המעמד, איפה מדינת ישראל בעניין הזה.
שולי מועלם-רפאלי: כמו שרעות אומרת, מה אנחנו עושים איתם כשהם פה, מה האופק שמדינת ישראל מסוגלת לתת לאנשים שהם חסרי מעמד.
שולי מועלם-רפאלי: חברת הכנסת זועבי, בבקשה.
חנין זועבי: כן, תודה.
חנין זועבי: סליחה שאיחרתי ואולי מה שאני אעלה פה העליתם לפני שנכנסתי, אבל אני לא רואה שיש התמקדות בדרכי המניעה, מניעת הזנות, שזה לא רק יותר חשוב, אלא גם כן יותר קל אולי מאשר להתמודד עם הבעיה כאשר הן כבר זונות ואין להן כל סיכוי וכל אופציה – לא לרכוש השכלה ולא להיכנס למעגל העבודה.
חנין זועבי: הבעיה, ופה גם לא ראיתי במסמך, הבעיה היא חוסר מסגרות של טיפול בנערות בסיכון והמחסור הבסיסי בחברה הערבית והקושי הבסיסי, לא רק מחסור כמותי, גם מחסור תרבותי שדיברנו עליו, ואם הבעיה מתחילה משם, אז הרבה יותר קשה להתמודד עם בעיית הזנות כאשר הנשים האלה נכנסות לזנות.
חנין זועבי: יש בעיה וזה אפילו לא נכתב במסמך פה, ואולי הוא חורג מתחום התפיסה שלנו, ואני מקווה לא מהתפיסה של הוועדה, וזה המחסור בפעילות של משרד הרווחה והשירותים ולא רק מסגרות שמטפלות בזנות.
חנין זועבי: אין מסגרות שמטפלות בנערות בסיכון בחברה הערבית.
חנין זועבי: אין די מענה ואין די טיפול רציני.
חנין זועבי: מספיק לרכז שם, למקד שם את תשומת הלב שלנו ואת המאמץ שלנו, שזה יפתור חצי מהבעיה, חצי לפחות של הבעיה להתמודד עם התופעה הזאת.
חנין זועבי: אז כאשר מדברים על זנות, לא מתחילים בזנות ולא מתחילים במסגרות שמטפלות בזנות.
חנין זועבי: מתחילים במסגרות שמטפלות בנערות בסיכון, שם צריכים למקד את הטיפול.
חנין זועבי: הערה שנייה, אני לא יודעת איך לחייב ראשי מועצות מקומיות ערביות, שהם מסרבים, ולכם בטח יש יותר מידע ממני, הם מסרבים לפתוח מוקדים של טיפול בזונות.
חנין זועבי: הם מסרבים.
חנין זועבי: יש תקציב, נכון?
חנין זועבי: יש תקציב ומשרד הרווחה בא והציע לפתוח, הוא מוכן לפתוח מוקדים לטיפול בזנות וראשי הרשויות המקומיות הערביות לא רוצים.
חנין זועבי: קודם כל צריך להכריח אותם, לא יודעת איך, ואם יש תקציב כבר וראש המועצה הערבית לא רוצה לפתוח ובינתיים לא מכריחים אותו לפתוח, אז שנפנה את התקציב הזה של משרד החינוך למרכזים של נערות בסיכון.
חנין זועבי: יש תקציב למוקדי הזנות ולא פותחים.
חנין זועבי: כאשר אנחנו אומרים איפה התקציב של נערות בסיכון, אז אין תקציב.
חנין זועבי: אז תפנו את התקציב שהיה מיועד מלכתחילה למרכזי הטיפול בזנות, למרכזי טיפול לנערות בסיכון ותכריחו ראשי מועצות ערביות לפתוח מרכזים כאלה.
<ג'סיקה האשם: ומי יעבוד בהם?
שולי מועלם-רפאלי: רגע, ג'סיקה.
שולי מועלם-רפאלי: אחרי שהילה ומיכל תדברנה, ועידית ממרכז תודעה תדבר, אינאס תציג את עבודת המוסמך שלה על הקושי של מטפלים ומטפלות ערביים לטפל במקומות הקשים של הנערות והנערים והנשים שעוסקים בזנות בחברה הערבית.
שולי מועלם-רפאלי: הילה, בבקשה.
<הילה סגל: טוב, אני הילה סגל, אני ראש היחידה למיניות ומניעת פגיעה בשירות הפסיכולוגי ייעוצי.
<הילה סגל: לצערי הרב המדריכה שלנו בחברה הערבית, סוריידה מנסור כבר שלושת רבעי שעה מחפשת חנייה ולצערי היא לא מצליחה להגיע.
<הילה סגל: היא מחכה בחוץ.
<הילה סגל: סוריידה מרכזת שמונה מדריכות שלנו ביחידה, ואני רוצה להגיד גם על כמה דברים שאנחנו עושים וגם על כמה בעיות, כי אני אחרונה שאגיד שאין בעיות.
<הילה סגל: אני כן מרגישה שבשנים האחרונות, בכל מה שקשור לאיתור, וצריך לזכור שמשקל הכובד במשרד החינוך הוא הנושא של איתור, זיהוי, דיווח, העבודה החינוכית המקדימה, אבל אני רוצה להגיד שבשנים האחרונות אנחנו רואים, ואני אעיז ואגיד – אפילו מהפכה בחברה הערבית.
<הילה סגל: החברה שדורשת מאיתנו הכי הרבה הכשרות, הגורמים שמבקשים שנעשה הכי הרבה למידה, זה גורמים בתוך החברה הערבית שמודעים למצוקה ולצורך.
<הילה סגל: בשנתיים האחרונות הקורסים שלנו בחברה הערבית הם יותר מאשר בכל מקום אחר.
<באטריז רוזן כץ: בנושאים של זנות?
<הילה סגל: בנושא של פגיעה מינית.
<הילה סגל: בשנה האחרונה אנחנו גם עשינו שינוי גם בעקבות דיונים בוועדה הזאת ואנחנו עושים שינוי גם בתכניות שלנו בתוך בתי הספר, אבל אני רוצה להגיד שכן, אנחנו לא רוצים לאתר אותם כשהם מגיעים למעורבות בזנות.
<הילה סגל: אנחנו רוצים לאתר אותם כשהם מתנהגים בהתנהגויות סיכון, כשיש חשד לפגיעה מינית בתוך המשפחה, מחוץ למשפחה, ודובר פה רבות על ההקשר של התכנים האלה.
<הילה סגל: וגם בתכנים האלה היינו עד לא מזמן במקום אחר לגמרי בחברה הערבית.
<הילה סגל: אני אתן דוגמא, שאחת הדרישות שלנו כשעולה חשד לפגיעה מינית, זה לקיים ועדה בין מקצועית.
<הילה סגל: עד לפני שלוש-ארבע שנים היו לנו ועדות בודדות כאלה בחברה הערבית.
<הילה סגל: אנחנו היום מדברים על עשרות ועדות, לא בלי מגבלות, לא בלי קשיים.
<הילה סגל: ישנם עדיין מצבים, על אף שמשרד החינוך הוא היום גורם מספר אחת שמאתר ומדווח על ילדים בסיכון, עדיין ישנם מקומות שמפספסים איתור.
<הילה סגל: זה עניין הרבה יותר מורכב, ובכל זאת אנחנו יכולים לראות שינוי מהותי, גם במספר הוועדות, גם בהתייעצויות.
<הילה סגל: עד לפני 3 שנים היו לנו שתי מדריכות של החברה הערבית, יש לנו היום 8, זה לא מספיק, וגם ההתנהגויות – זאת אומרת אחד הדברים שאנחנו יודעים היום זה על הפערים בתוך החברה הערבית, על השונות האדירה בין מקומות ועל היכולת לאתר סביב השונות שיש באזורים.
<הילה סגל: אני רוצה להגיד שאחת הבעיות שאנחנו נתקלות בהן, כשכבר הצוות החינוכי מאתר ומזהה, זה הקושי לשתף פעולה בגלל הדברים שעלו כאן, החשש, הפחד.
<הילה סגל: לפעמים אנשי חינוך שחוששים מהתגובה שתהיה למשפחה, איזו שהיא אוטומציה לפעמים במחשבה, שאם נדווח אז יקרה איזה שהוא אסון, שלפעמים זה לא כל כך בטוח, לפעמים שווה להתייעץ, אבל המורכבויות האלה משתקפות במערכת החינוך, כמו בחברה כולה.
<הילה סגל: אני אומרת שוב, יש לנו שני שינויים עיקריים.
<הילה סגל: שינוי אחד זה במועדות, בפניות להיוועצות; ושינוי שני, שהוא שינוי של השנה האחרונה, הוא בתוך הכנסת התוכן הזה של קטינים מעורבים בזנות, הן מהמקום של קורבנות והן מהמקום של צריכה, לתוך העבודה.
שולי מועלם-רפאלי: חנין דיברה על מרכזי הפניות האלה.
שולי מועלם-רפאלי: אתם פועלים בזה ברשויות?
שולי מועלם-רפאלי: משרד החינוך פועל כדי להקים את המרכזים האלה?
<הילה סגל: איזה מרכזים של פניות?
<הילה סגל: היא דיברה על מרכזים בתוך הרשויות.
חנין זועבי: מרכזי טיפול.
שולי מועלם-רפאלי: לא, רגע, אני גם שומעת וגם מבינה בדרך כלל.
שולי מועלם-רפאלי: דיברת על זה שיש תקציב להקים ברשויות המקומיות מרכזי פנייה.
חנין זועבי: לא פנייה, טיפול.
שולי מועלם-רפאלי: טיפול?
חנין זועבי: כן, מסגרות.
שולי מועלם-רפאלי: לא, לא, זה ברור שזה לא של משרד החינוך.
חנין זועבי: של משרד הרווחה.
שולי מועלם-רפאלי: טוב, תודה רבה הילה.
<מיכל יוספוף: בוקר טוב, שמי מיכל יוספוף מרשות האוכלוסין.
<מיכל יוספוף: ברשות יש לנו נוהל מאד מוגדר לגבי חסרי מעמד.
<מיכל יוספוף: יש לנו גם נוהל שנקרא ועדה הומניטארית.
<מיכל יוספוף: בעיקרון כל מי שחושב שהוא עומד בקריטריונים של הנוהל או בקריטריונים של הוועדה ההומניטארית, הוא יכול להגיש בקשות.
<מיכל יוספוף: אין לי בעיה שהוועדה תרכז את כל הבקשות ואני אבדוק אחת לאחת כדי לראות אם הם עומדים בנוהל ולתת להם מענה בצורה הכי טובה שאני יכולה.
שולי מועלם-רפאלי: מה אתם עושים עם נוער?
שולי מועלם-רפאלי: עם קטינים?
שולי מועלם-רפאלי: זה דבר נפלא מה שאת מציגה פה, הוועדה ההומניטארית, זה נכון וזה יעודי וזה חשוב.
שולי מועלם-רפאלי: מה עושים עם קטינים שמסתובבים ברחובות?
שולי מועלם-רפאלי: איך הם יידעו בכלל על האפשרות הזאת?
שולי מועלם-רפאלי: הציגה פה רעות מידע על קטינים שבגיל 11 אין להם כלום.
<מיכל יוספוף: בשביל זה יש את משרד הרווחה שיכול להעביר לנו את הבקשות ואנחנו נבדוק את זה.
שולי מועלם-רפאלי: משרד הרווחה מקבל למסגרות שלו אנשים חסרי מעמד?
<רעות גיא: אני מדברת על מקרים שכבר הגשנו ונדחו.
<רעות גיא: יש למשל מקרה שקבעו בוועדת מאוימים שהוא לא מאוים.
<רעות גיא: יופי, אז קבעו.
<רעות גיא: אז הוא לא מאוים ברחובות דרום תל אביב.
<מיכל יוספוף: זה לא קשור, אנחנו לא מוועדת המאוימים.
<רעות גיא: לא, בסדר, זה כבר הגיע לעליון, הייתה פסיקה.
<מיכל יוספוף: יש כאלה שהם חסרי מעמד וכאלה זרים שהגיעו לארץ והם חסרי מעמד.
<מיכל יוספוף: יש כאלה שהגיעו מהרשות הפלסטינאית, אז - - -
<רעות גיא: אליהם אנחנו מדברים.
שולי מועלם-רפאלי: מדברים על נשים ערביות ועל צעירים ערבים שמגיעים לשטחי יהודה ושומרון.
<מיכל יוספוף: אז יש ועדת מאיומים שזה של מתאם הפעולות בשטחים ומי שמטפל בהם זה - - -
שולי מועלם-רפאלי: הבנתי, אז זו לא אחריות שלך?
<מיכל יוספוף: זו לא אחריות של משרד ה - - -
חנין זועבי: אני לא מבינה איך זה לא אחריות שלכם.
חנין זועבי: הרי לפי מה שנקבע לוועדה הזאת, הוועדה ההומניטארית אמורה לאשר כניסות או לאשר את מעמדם של נשים מאוימות גם.
חנין זועבי: כלומר זה סיבה הומניטארית.
חנין זועבי: הם לא אומרים אם היא מאוימת או לא, בטח אם היא מאוימת אז זו סיבה הומניטארית - - -
<מיכל יוספוף: אבל זה לא בתחום של - - -
שולי מועלם-רפאלי: אבל היא אומרת שבמשרד הפנים לא עוסקים בנשים וצעירים וצעירות שמגיעים משטחי יהודה ושומרון, כיוון השם עוסקים רק באנשים זרים.
<מיכל יוספוף: המנהל האזרחי ביהודה ושומרון מטפל בכל האוכלוסייה הזאת.
שולי מועלם-רפאלי: אנחנו נבדוק את העניין הזה.
חנין זועבי: גברתי יושבת הראש, הוועדה ההומניטארית, לפי הסמכות של החוק אמורה לטפל גם בנשים מהשטחים הכבושים.
חנין זועבי: זה לפי החוק.
<מיכל יוספוף: הוועדה ההומניטארית מטפלת בזרים שהם חסרי מעמד ובזרים שהם רוצים לקבל פה מעמד מעבר לנוהל.
שולי מועלם-רפאלי: מעולה, בואו נעצור - - -
<מיכל יוספוף: אם המנהל האזרחי נותן המלצה וכל זה, אנחנו את ההמלצות האלה מכבדים.
שולי מועלם-רפאלי: אנחנו נעצור פה, כי ממש אין לי כוונה לפתח פה דיון פוליטי על מעמדם של יהודה ושומרון.
שולי מועלם-רפאלי: אני אשאל את השאלות במקומות הנכונים ואפרת תגיד את מה שחשוב לה להגיד.
<אפרת שרעבי: אני רוצה להגיד שיש לנו קושי לטפל כרגע בנשים שהן חסרות מעמד, שמגיעות אלינו מהרשות הפלסטינאית.
<אפרת שרעבי: אין ספק שיש להן צורך אדיר בטיפול, בהכלה, בהכוונה, אין באמת נמצאות בסבב היותר של מצוקה שאנחנו מכירים.
<אפרת שרעבי: יחד עם זאת, מכיוון שהמסגרות שלנו מטפלות בשיקום הנשים, אז גם אם הן יהיו אצלנו במסגרות חצי שנה ושנה, אחר כך הן צריכות לצאת לתעסוקה.
<אפרת שרעבי: איך הן יכולות לעבוד אם הן חסרות מעמד?
<אפרת שרעבי: זאת אומרת אנחנו כרשות לא יכולים להמשיך לטפל בהן אם הן חסרות מעמד והן לא חוקיות.
<אפרת שרעבי: קודם כל צריך להסדיר את מעמדן ואז אנחנו נוכל לקלוט אותן.
<קריאה: כמו שאנחנו מטפלים בקורבן סחר, מה שונה מעמד של מי שמגיעה מיהודה ושומרון?
<אפרת שרעבי: כי מי שמטפל בה זה המנהל האזרחי - - -
שולי מועלם-רפאלי: בסדר, אני הבנתי את הקווים שאנחנו צועדים בהם ביחס לנשים שמגיעות לכאן ממקומות שונים, נשים, צעירים וצעירות, אנחנו מדברים על כל המכלול הזה.
<נעמה ריבלין: אני רק אחדד ואומר, לגבי הבחורה הצעירה האחרונה, שבאמת הייתה התגייסות גם של משרד הרווחה, היא הייתה אצלנו הרבה זמן בדירת חירום ושוב בכלא, ושוב.
<נעמה ריבלין: כן הייתה התגייסות.
<נעמה ריבלין: עכשיו היא נקלטה, היא כרגע באופק נשי, בלי עדיין אשרת שהייה.
שולי מועלם-רפאלי: לשלושה חודשים אשרה זמנית.
<נעמה ריבלין: זה לא לחצי שנה, אי אפשר לעשות תיקון כשאתה במצבה.
<נעמה ריבלין: חייבים לעשות איזו שהיא הגדרה שנשים שהגיעו ואני אומרת פה, צריך להחליט על איזה שהוא קריטריון.
<נעמה ריבלין: נשים שהגיעו, שברור שהן ברחו מהבית על רקע פגיעה מינית, לעשות משהו שתהיה איזו שהיא דלת מהירה, איזה שהוא משהו מהיר לאשרת שהייה לפחות לשנתיים שיקום ומשם תוך כדי התהליך.
<נעמה ריבלין: אי אפשר בשלושה חודשים לעשות שום דבר.
<מיכל יוספוף: זה לא אשרת שהייה זה היתר שהייה.
שולי מועלם-רפאלי: תראו חברות, אני אגיד שוב את המשפט שאמרתי קודם.
שולי מועלם-רפאלי: אני מבינה שאנחנו צועדים פה בשני קווים ביחס לאוכלוסיות שמגיעות ממקומות שונים אל מדינת ישראל.
שולי מועלם-רפאלי: אני לא רוצה שהדבר הזה ישתלט על כל הדיון, ברשותכם אנחנו נעצור את זה פה - - -
<באטריז רוזן כץ: רק רציתי להוסיף משפט אחד, שיהיה ברור לכולם, ויש פה את המפקחת שלי, אין מצב שתבוא אישה לדירת חירום ואני לא אקבל אותה כי אין לה אישור שהייה.
<באטריז רוזן כץ: לא יהיה מצב כזה.
<באטריז רוזן כץ: אנחנו נקבל אותה ואני גם לא שואלת אף אחד, גם אותה אני לא אשאל.
<באטריז רוזן כץ: מה שחשוב לי שתיקחו בחשבון, וזה גם בקשה.
<באטריז רוזן כץ: אנחנו פריפריה לצערי הרב, במדינת ישראל, שזו באמת מדינת תל אביב.
<באטריז רוזן כץ: אין לנו שירותי בריאות בכלל למי שגר בצפון ואין לו מעמד.
<באטריז רוזן כץ: אז אותה אישה מסכנה, אם היא נפצעת, צריך להסיע אותה לתל אביב כדי לקבל סיוע רפואי.
שולי מועלם-רפאלי: תודה באטריז.
שולי מועלם-רפאלי: עידית, בבקשה.
<עידית הראל שמש: שלום, שמי עידית הראל שמש, מכון תודעה למאבק בזנות.
<עידית הראל שמש: אנחנו ממובילי המאבק כבר כ-15 שנה.
<עידית הראל שמש: אני רוצה להסיט מעט את הדיון מהנושא של הנשים לנושא של הגברים, צרכני הזנות.
<עידית הראל שמש: גברים ערבים, ואני לא באה חס וחלילה לתייג, זה משפט שאני אומרת אותו.
<עידית הראל שמש: דברים שאני אומרת גם כלפי החברה היהודית וגם כלפי אוכלוסיית הלהט"ב, האוכלוסייה החרדית, חילונית, החרדית דתית, וגם בנושא של המגזר הערבי יש צריכת זנות על ידי גברים ערביים.
<עידית הראל שמש: הם נמצאים בבתי הבושות וצורכים זנות.
<עידית הראל שמש: חברת הכנסת זועבי, אני מאד מעריכה את העבודה שבאמת, אבל - - -
שולי מועלם-רפאלי: סליחה עידית, אני יוצאת ל-10 דקות.
שולי מועלם-רפאלי: חבר הכנסת דוד צור מחליף אותי ואני חוזרת.
שולי מועלם-רפאלי: (היו"ר דוד צור)