GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<פיליס חיימוביץ: מיכל ואבי היו בני אותו גיל והכירו מכיתה א'.
<פיליס חיימוביץ: בשבוע בו נהרג אבי הם היו אמורים להודיע על האירוסין שלהם.
<פיליס חיימוביץ: זו תמונה של אבי כשהוא סיים קורס קצינים וזו התמונה של אבי עם צוות אבי, החיילים שהוא כל כך אהב וכל כך העריך.
<פיליס חיימוביץ: זו תמונה של אבי שאני צילמתי שישה חודשים לפני שהוא נהרג.
<פיליס חיימוביץ: צילמתי את התמונה כי רציתי לשלוח את התמונה למשפחה שלי שכולה גרה בארצות הברית שממנה עליתי.
<פיליס חיימוביץ: הם היו אמורים לבוא לחתונה ורציתי שהם ייראו את התמונה שלו ושיכירו מי החתן.
<פיליס חיימוביץ: זו תמונה של אבי אולי בלבנון, אני לא יודעת.
<פיליס חיימוביץ: במהלך השבעה מיכל החזיקה מעמד אבל לאחר השבעה היא השתנתה לגמרי.
<פיליס חיימוביץ: היא הפכה לאבן.
<פיליס חיימוביץ: היא לא רצתה שנסתכל עליה, שנדבר איתה, שנחבק אותה.
<פיליס חיימוביץ: היא נסעה כל ערב לקבר שלו על מנת להיות איתו.
<פיליס חיימוביץ: יום אחד היא ישבה על הספה בסלון ולחשה: הצילו אותי, אני לא יכולה להציל את עצמי.
<פיליס חיימוביץ: ביתי הגדולה תמר ואני פנינו למשרד הביטחון כדי לנסות לקבל עזרה נפשית עבור מיכל ועבור חברות שכולות אחרות.
<פיליס חיימוביץ: התשובה הראשונית שקיבלנו היתה שהחברה איננה חלק מהמשפחה של החלל ואינה זכאית לקבל שום עזרה.
<פיליס חיימוביץ: לא הרמנו ידיים.
<פיליס חיימוביץ: חודשיים וחצי לאחר שאבי נהרג פתחנו קבוצת תמיכה עבור עשר חברות שכולות, וביניהן מיכל.
<פיליס חיימוביץ: יש עוד חברה שיושבת כאן - שרי - שהיתה בקבוצה הראשונה.
<פיליס חיימוביץ: חבר שלה נהרג כמה ימים אחרי אבי.
<פיליס חיימוביץ: המנחה המקצועית של הקבוצה היתה פסיכולוגית קלינית המתמחה בשכול.
<פיליס חיימוביץ: כעבור מספר חודשים הלכנו לפגישה עם ראש אכ"א.
<פיליס חיימוביץ: בפגישה היסטורית זו הוחלט שאם אנחנו נקים עמותה שתעסוק במתן עזרה נפשית לחברות שכולות משרד הביטחון יעניק לעמותה תקציב שנתי על מנת לשלם למנחות.
<פיליס חיימוביץ: כך נולדה העמותה לתמיכה נפשית לחברות חללי צה"ל.
<פיליס חיימוביץ: עד עצם היום הזה משרד הביטחון מעניק לעמותה תקציב שנתי.
<פיליס חיימוביץ: במשך 17 שנים טיפלנו בכמעט 400 חברות וחברים של חללי צה"ל.
<פיליס חיימוביץ: אני יכולה להגיד בלב שלם שעזרנו להציל אותם, לתת להם כלים להתמודד עם האסון הנורא שנחת עליהם, לעזור להם להמשיך לחיות.
<פיליס חיימוביץ: אנחנו מאמינים שיש לצה"ל, למשרד הביטחון ולמדינת ישראל, חוב מוסרי כלפי החלל לטפל נפשית בחברה האהובה שלו כדי שהיא תוכל להמשיך לחיות, אחרת הוא לא ינוח בשלום.
<פיליס חיימוביץ: לפני 12 שנה רינה כהן, מלאך בדמות אדם, הצטרפה אלינו לעמותה.
<פיליס חיימוביץ: רינה היתה חיילת בת 19 במלחמת יום הכיפורים כשהחבר שלה ציקי איתו עמדה להתחתן נהרג בסיני ביום הראשון למלחמה.
<פיליס חיימוביץ: זו התמונה של ציקי.
<פיליס חיימוביץ: שלושתנו - רינה, תמר ואני - מנהלות את העמותה בהתנדבות מוחלטת.
<פיליס חיימוביץ: אין לנו אפילו משרד.
<פיליס חיימוביץ: רינה היא זו שבמהלך מבצע "צוק איתן" נסעה ברחבי הארץ כדי לפגוש את החברות השכולות החדשות ולהושיט להן עזרה ולמשפחותיהן ולספר להן על העזרה שהעמותה נותנת.
<פיליס חיימוביץ: 66 חיילים נהרגו במבצע "צוק איתן", כמעט חצי מהם הותירו חברות שכולות וחלקן עמדו על סף נישואין.
<פיליס חיימוביץ: היום פגשתי את ישראל, אבא של עדנה חברה של הדר גולדין, והוא עם דמעות בעיניים אמר לי: החתונה צריכה להיות בעוד שבוע.
<פיליס חיימוביץ: היום אנחנו כאן כדי לתקן עוול כלפי החברה השכולה וכלפי החלל והוא שאין מודיעים רשמית ובצורה מוסמכת לחברה את בשורת האיוב.
<פיליס חיימוביץ: זו חובה מוסרית לתקן זאת וזה ניתן לתיקון.
<פיליס חיימוביץ: למשפחת בוק לא היה האומץ להתקשר למיכל כשאבי נהרג.
<פיליס חיימוביץ: הם התקשרו לבעלי יצחק ויצחק היה צריך להגיד לבת שלו את זה.
<פיליס חיימוביץ: כשפגשנו את חברת הכנסת עליזה לביא היא שאלה אותי מה קרה למיכל.
<פיליס חיימוביץ: זה מאוד נגע לליבי, עליזה, כי הרגשתי את הרגישות שלך ואת האכפתיות שלך.
<פיליס חיימוביץ: ארבע שנים וחצי אחרי שאבי נפל בחור צעיר בשם יגאל טלפן אליה וכך הוא אמר: משהו יותר גדול ממני אמר לי להתקשר אלייך.
<פיליס חיימוביץ: אבי ויגאל, שניהם דתיים, הלכו אחרי התיכון ללמוד בישיבה בקיבוץ מעלה גלבוע.
<פיליס חיימוביץ: בסוף שנת לימוד אבי התנדב לפלחה"ן נח"ל ויגאל לסיירת נח"ל, לכן הכירו אחד את השני.
<פיליס חיימוביץ: כמה חודשים אחרי שיגאל טלפן - שימו לב לשם שלו, יגאל – הם באו אלינו להגיד לנו שהם מתחתנים.
<פיליס חיימוביץ: זו תמונה של מיכלי בחתונה שלה עם יגאל.
<פיליס חיימוביץ: מיכל ויגאל התחתנו כשהם עומדים בחופה מתחת לציטטה הזו מספר דברים שבתנ"ך שיגאל בחר ומיכל כתבה את האותיות בצבע זהב.
<פיליס חיימוביץ: הציטטה היתה לזכר אבי.
<פיליס חיימוביץ: יום לפני מות משה, אחרי ארבעים שנות נדודים במדבר בסיני, משה אוסף את כל העם לפניו והוא מספר להם על החוקים ועל הברית שלהם על השם ולמחרת הוא מת.
<פיליס חיימוביץ: זה מה שהוא אומר לעם ישראל: "ולא אתכם לבדכם אנוכי כורת את הברית הזו ואת האלה הזאת, כי את אשר ישנו פה עמנו עומד היום לפני השם אלוהינו ואת איננו פה עמנו היום".
<פיליס חיימוביץ: זה היה לזכר אבי.
<פיליס חיימוביץ: יש למיכלי חמישה ילדים, בלי עין הרע.
<פיליס חיימוביץ: אחת קרויה על שם אבי ושמה אביגיל.
<פיליס חיימוביץ: בזמן השבעה של אבי הרב הראשי לישראל הרב לאו בא לנחם את משפחת בוק.
<פיליס חיימוביץ: אחד מהאחים של אבי הראה לו את מיכל שישבה בצד.
<פיליס חיימוביץ: אני במקרה הייתי לידה.
<פיליס חיימוביץ: הרב לאו ניגש למיכל ואמר לה: מיכל, בבוא הזמן את צריכה להקים בית חדש בישראל.
<פיליס חיימוביץ: מה שהרב לאו אמר למיכל זה בעצם אחת מהמטרות של העמותה וזה לעזור לחברות השכולות להדביק את הרסיסים של החיים השבורים שלהן, ללמוד, כמו שרינה בחוכמתה אומרת, לחיות על יד הצלקת ולא בתוכה, ובבוא הזמן להקים בית חדש בישראל.
עליזה לביא: פנינו גם לשר הביטחון וגם לרמטכ"ל.
עליזה לביא: האמפתיה ניתנת, התשובה שקיבלתי לא מספקת.
עליזה לביא: כשפניתי לרמטכ"ל הרמטכ"ל אמר לי שהנוהל הזה נשמע לו לא תקין.
עליזה לביא: חבר הכנסת אלעזר שטרן, אתה איש צבא לשעבר.
עליזה לביא: היית ראש אכ"א.
עליזה לביא: הנושא הזה קרוב לנשמתך, לליבך.
עליזה לביא: אתה עברת בית בית בחודשיים האחרונים.
עליזה לביא: איך הגענו למצב הזה ומה אנחנו צריכים לעשות?
אלעזר שטרן: נדבר על המצב הזה, אבל לפני זה אני חושב שגם אני צריך לומר פה תודה לפיליס, לתמר, אולי גם למיכלי בזמנו.
אלעזר שטרן: אבל כמובן לחברות שדוחפות את העניין הזה, ויותר משהן דוחפות הן מסייעות.
אלעזר שטרן: אני מודה שלפעמים גם מערכת מסודרת ורגילה טוב שהיא מקבלת הערות צד כאלה שהופכות ליוזמות כאלה ומקבלות ביטויים כאלה.
אלעזר שטרן: אין ספק שמערכת הביטחון, צה"ל ומשרד הביטחון ער וצריך להיות ער כל הזמן לרחשי ליבו של הציבור, ובמקרה הזה במיוחד לרחשי ליבן של משפחות השכול.
אלעזר שטרן: אני אומר את זה כיוון שצריך להודות על האמת.
אלעזר שטרן: הסיפור של אבי הוא שהאיר את תשומת לב המערכת לצורך לטפל בעניין הזה בצורה יותר ממוסדת, וכמובן לא נותר לנו אלא להיות גאים בכך שיש מה שנקרא אחיות לצרה שעומסות את המשא הכבד מאוד הזה על הכתפיים שלהן.
אלעזר שטרן: אני עושה פה רגע הפסקה,.
אלעזר שטרן: אני חי בתוך משפחה שכולה.
אלעזר שטרן: אח של אשתי היה החייל שלי.
אלעזר שטרן: הוא נהרג והיתה לו חברה והכרתי אותה אז.
אלעזר שטרן: אני בקשר איתה היום.
אלעזר שטרן: אחרי כמעט ארבעים שנה אנחנו בקשר איתה היום.
אלעזר שטרן: למרות זאת כשביקשו ממני להצטרף לעמותה של אחים שכולים לא הצטרפתי, כתומך, כראש אכ"א לשעבר, כלא משנה מה.
אלעזר שטרן: אני אומר פה לצד ההבנה שאני חושב שהיא קריטית ולצד הכאב שאתן מבטאות פה שאני מאוד מזדהה איתו, שכדאי שדווקא העמותה תשים את הגבולות.
אלעזר שטרן: יכול להיות שיש פתרונות ביניים הגיוניים שאני אולי אגע בהם ואני אולי קצת אציע אותם.
אלעזר שטרן: נפגשתי ביום חמישי האחרון עם אישיות תקשורתית ידועה.
אלעזר שטרן: הוא סיפר לי ששבוע קודם הוא היה צריך ללכת לחבר שגר בגבעת שמואל.
אלעזר שטרן: הוא הלך לדפוק על הדלת, והחבר הזה שהוא רופא בכיר ויש לו בן בצבא קפץ בגלל שדפקו לו על הדלת.
אלעזר שטרן: הוא התנצל על כך כמה פעמים.
אלעזר שטרן: אמרתי לו ששבוע קודם אשתי בארבע אחר הצהריים נזכרה שהיא לא קנתה עגבניות לסלט ולכן היא שלחה את הבן שלנו לשכנים לבקש עגבנייה.
אלעזר שטרן: הוא דפק בדלת והוא חזר לבן.
אלעזר שטרן: האימא שם קפצה ואמרה: סליחה, הכול בסדר – בגלל שיש לה שני בנים בתוכו.
אלעזר שטרן: אני באותו יום שישי אחר הצהריים נסעתי להביא למשפחה שהבן בתוכו עוגה יחד עם דורית, עוגה שדורית אפתה לשכנה הזו, ואני מוצא את עצמי בן אדם נורמלי.
אלעזר שטרן: אני רואה מונית נכנסת ליישוב ונוסע אחריה.
אלעזר שטרן: דורית שואלת אותי: לאן אתה נוסע?
אלעזר שטרן: אני אומר: אני רוצה לראות איפה היא עוצרת.
אלעזר שטרן: כשהיא עוצרת מסתבר שבא שכן משדה התעופה.
אלעזר שטרן: אני לא הסכמתי להצטרף לאחים השכולים כי ידעתי לאן זה ילך.
אלעזר שטרן: אני רוצה שתדעו, כשבאתי להיות ראש אכ"א סימנתי את האחים השכולים כיעד.
אלעזר שטרן: עשינו כנסים.
אלעזר שטרן: לא היו רשימות בצבא של אחים שכולים.
אלעזר שטרן: אני באתי לזה משני מקומות: האחד, בגלל שדורית אומרת שכשהיא היתה ילדה בת 17 כשאחיה נהרג דפקו להם בשש בבוקר על הדלת.
אלעזר שטרן: אבא שלה פתח את הדלת והיא עמדה לידו.
אלעזר שטרן: אמרו לאבא שלה: הבן שלך נהרג – מה שאומרים.
אלעזר שטרן: היא עמדה לידו, לא הסתכלו עליה בכלל.
אלעזר שטרן: היא אומרת: אבא שלי איבד בן, אני איבדתי אח ואבא באותו זמן ואף אחד לא התייחס אליי.
אלעזר שטרן: אח שכול אחר אצלנו ביישוב שאחיו נהרג וחברתו באה אליי עכשיו בניחום אבלים אצל משפחת גולדין אמר לי: ההורים כבר נפטרו.
אלעזר שטרן: יותר לא יודיעו לי על אזכרות?
אלעזר שטרן: איך אני אדע עכשיו שיש אזכרה של הצנחנים?
אלעזר שטרן: אני לא אדע כי שולחים רק להורים.
אלעזר שטרן: לקחנו את המאגר הזה והפכנו אותו לרשימה של אחים, אבל עם הגבולות.
אלעזר שטרן: בואו נגיד את האמת, יש כמה גבולות.
אלעזר שטרן: אני בכוונה הולך אחורה כי לצערי לא אוכל להיות פה כל הזמן, בסוף זה הולך גם להכרה בחברות אולי כאלמנות ויש לזה גם משמעויות.
עליזה לביא: חבר הכנסת שטרן, רק שנייה.
עליזה לביא: עוד לא אמרנו מה.
אלעזר שטרן: עליזה, תני לי שנייה.
אלעזר שטרן: אני עוד לא אומר מה, אני רק מדבר על האחים.
אלעזר שטרן: בסוף צריכים לדעת שהמדינה הזאת גם נושמת, חיה.
אלעזר שטרן: הרי רוב חללי צה"ל של היום הם חללי צה"ל, לשמחתנו, אם אתם רוצים, לא ממלחמות.
אלעזר שטרן: זה השנים האחרונות ונקווה שלא יהיו חללים בכלל.
אלעזר שטרן: אבל אם אנחנו צריכים ללכת עכשיו למשמעויות של איך אנחנו מטפלים בחללים האמיתיים אז אנחנו צריכים לחשוב על איזה סוגים של היכרות אנחנו נותנים.
מיכל רוזין: מה זה "חללים אמיתיים"?
אלעזר שטרן: לא איש קבע שנפטר ממחלה בגיל שלי.
אלעזר שטרן: עכשיו אני הולך לנושא ההודעות.
אלעזר שטרן: אני מבין שזה על הפרק כי אני חושב שבאמת העזרה של מערכת הביטחון בעמותה החשובה הזו, בטיפול הפסיכולוגי למי שמעוניינת בכך, היא קריטית והיא יפה ואני מניח שגאוות מערכת הביטחון עליה, ובצדק.
אלעזר שטרן: כמה שצריך.
אלעזר שטרן: כמה צריך?
אלעזר שטרן: כמה שהחברה רוצה, ללא גבולות של זמן בהקשרים האלה.
אלעזר שטרן: מי שחושבת שגם אחרי ארבעים שנה וכשיש לה ילדים, יש לה מטען כחברה ורוצה צריך לתת את התמיכה הזאת ללא כל מגבלות, ואמרתי גם קודם.
אלעזר שטרן: אבל יחד עם זאת, בלהתגייס עכשיו לצוות המודיעים שבעתות מלחמה - גם כך אנחנו יודעים שגם הפעם יש משפחות שכולות שקיבלו תשובות: זה נוהל החירום למי אנחנו מודיעים ולמי אנחנו לא מודיעים, לקרובי משפחה ממש בהקשרים האלה.
אלעזר שטרן: אני הולך עכשיו למה שפיליס דיברה.
עליזה לביא: חבר הכנסת שטרן, אנחנו אפילו לא הצגנו את ההצעה המידתית שהעמותה מציעה.
אלעזר שטרן: אני חשבתי שכולם מכירים אותה.
עליזה לביא: לא, אנחנו לא הצגנו אותה.
אלעזר שטרן: סליחה, אני מכיר אותה.
עליזה לביא: לא, אנחנו לא הצגנו ואני חושבת שאם נשמע קודם כל את הבקשה - - -
אלעזר שטרן: אז בבקשה בואו נשמע.
<מלכה אשכנזי: אבל הוא בא מתוך מקום של אנטגוניזם לגמרי.
<מלכה אשכנזי: עוד לא התחלנו וזה כבר אנטגוניזם.
<מלכה אשכנזי: אולי תתני לי לפני שאת ממשיכה.
<מלכה אשכנזי: לי קוראים מלכי אשכנזי.
<מלכה אשכנזי: זאת התמונה של הבת שלי ספיר אשכנזי שהיתה בת זוג של סרן עמרי שחר שנהרג לפני שנתיים בכביש 4.
<מלכה אשכנזי: עמרי שחר היה מפקד סיירת בחיל הים באשדוד.
אלעזר שטרן: אני מכיר את האירוע.
<מלכה אשכנזי: יפה מאוד.
<מלכה אשכנזי: ההורים שלו קיבלו את ההודעה בשעה שבע ורבע בבוקר.
<מלכה אשכנזי: אני קיבלתי את ההודעה בבית שלי בשעה רבע לשמונה בבוקר.
<מלכה אשכנזי: חשכו עיניי, צרחתי כמו שלא צרחתי בחיים שלי.
<מלכה אשכנזי: לא ידעתי ממה הוא נהרג.
<מלכה אשכנזי: אמרו לי: עמרי נהרג.
<מלכה אשכנזי: אני ידעתי שהוא נהרג והיה ברור לי שהוא נתקל בהיתקלות מול עזה עם הספינה שלו ונהרג.
<מלכה אשכנזי: אני הייתי צריכה להגיע לבת שלי שחיכתה לעמרי בדירה של אבא שלי בראשון.
<מלכה אשכנזי: בשל תאונת הדרכים היה עיכוב של שעה וחצי עד שהצלחתי להגיע אליה.
<מלכה אשכנזי: כל העולם ידע.
<מלכה אשכנזי: היא קיבלה אס.
<מלכה אשכנזי: אם.
<מלכה אשכנזי: אסים מכל העולם.
<מלכה אשכנזי: לא פרטו מה קרה.
<מלכה אשכנזי: אני הייתי צריכה להגיע אליה בשביל לנסות איכשהו להודיע לה שעתיים אחרי שכל העולם ידע.
<מלכה אשכנזי: לא הצלחתי להגיע אליה, היו פקקים.
<מלכה אשכנזי: מה אתה מצפה שאני הייתי צריכה לעשות כאן?
<מלכה אשכנזי: להתקשר אליה?
<מלכה אשכנזי: אני צלצלתי לאבא שלי שהוא אדם מבוגר בן שבעים ואמרתי לו: אבא, אתה לא צורח עכשיו.
<מלכה אשכנזי: אתה לא משתולל, אתה לא מגיב.
<מלכה אשכנזי: אתה עכשיו תופס את ספיר בבית ולא נותן לה לצאת כי אני חייבת לבוא ולהודיע לה את הידיעה הזו - מניפולציות על מניפולציות איך לבוא ולהודיע לבת שלי שהיתה בזוגיות של שלוש שנים וחצי עם אהוב ליבה.
<מלכה אשכנזי: כולם מדברים כאן על חברות וזה נשמע חברה, חברה מהתנועה, חברה מבית-הספר.
<מלכה אשכנזי: אני לא מקבלת את ההגדרה הזאת של חברה, חברה זה דבר נפלא, אלא בת זוג לכל דבר ועניין, חיי שיתוף והכול.
<מלכה אשכנזי: לא יכולנו להודיע לה, לא יכולנו להגיע אליה.
עליזה לביא: התקשר אליי הבוקר השר מאיר כהן שעדי הכלה שלו נמצאת איתנו כאן.
עליזה לביא: הוא ביקש למסור את התמיכה שלו בניסיון, במהלך, במקום מאוד מאוד רגיש הזה והפתוח.
עליזה לביא: עדי, אם תרצי אחרי זה לדבר אז בשמחה רבה.
<עדי טל כהן: אחר כך ארצה לספר כמה שעות לקח עד שידעתי שהחבר שלי נהרג.
עליזה לביא: אני אחזור אלייך.
עליזה לביא: גם בגלל שלא כולם יודעים מה אנחנו מבקשות ופתחנו את זה גם במקום היותר רגשי, אני רק רוצה לבוא ולומר שהקשבתי בתחילה לנושא הזה וכך התוודעתי גם לעמותה ולעבודה המאוד מאוד יקרה, דיברנו על סל תמיכה נפשי, סל תמיכה שיסייע לחזור לחיים.
עליזה לביא: הבקשות שלנו גם ממשרד הביטחון וגם מצה"ל זה האל"ף-בי"ת הראשוני של דרך הודעה, איך מודיעים לחברה.
עליזה לביא: למה לא סופרים אותה?
עליזה לביא: אני באופן אישי ניגשתי לכמה קצינים שליוו את המשפחות וביקשתי שידברו עם החברה שהיתה באפיסת כוחות במהלך השבעה והתשובה שאני קיבלתי היתה: זה לא בפרוטוקול, אנחנו לא צריכים לתת מענה.
עליזה לביא: אני תיכף אשמע ואתן לך את רשות הדיבור, אבל הצבא זה צבא של נהלים.
עליזה לביא: העצות שאני קיבלתי מאנשים בשטח בעבודה הברוכה, הרגישה, המקצועית, ואני רק יכולה להודות על העבודה הקשה והנהדרת שלכם, אבל מה שצוידתי היה: עליזה, כל מה שאין לו נוהל ולא מתדרכים אותנו זה לא בסמכותנו.
עליזה לביא: תעשי משהו כי כולנו באותה מדינה.
עליזה לביא: היום אני מודיע, מחר מודיעים לי.
עליזה לביא: החובה שלנו היא לדאוג לכולנו.
עליזה לביא: תיכף אאפשר את רשות הדיבור, אני רק רוצה שנבין על מה אנחנו מדברים אחרי באמת עבודה ממושכת והבנה של מה נכון ומה אפשר.
עליזה לביא: אני יודעת שלא נכניס פה את הכול כי קיבלתי הרבה מאוד פניות.
עליזה לביא: יש פה ניסיון לבוא ולנסות גם בשלב ההודעה.
עליזה לביא: אנחנו מבקשים והעמותה מבקשת שהנוהל שמוחל על אחים, על סבים, יחול גם על חברות.
עליזה לביא: כשהדפיקה האיומה נשמעת על הדלת שאותה תיארת חבר הכנסת שטרן, ושואלים מי המשפחה הגרעינים והאבא והאימא והאחים אומרים שיש חברה, חובה להודיע.
עליזה לביא: התשובות שתיכף נשמע הן: אנחנו לא רוצים לשלוח והדפיקות והפחד.
עליזה לביא: יש דרכים להודיע: שלושה זה מוות, שניים זה פצוע.
עליזה לביא: אפשר לשלוח אולי שתי חיילות.
עליזה לביא: יש הרבה מאוד דרכים יצירתיות.
עליזה לביא: אני לא ארחיב, יש פה אנשי מקצוע שיודעים, אבל אפשר למצוא את הדרך.
עליזה לביא: הנקודה השנייה עליה אנחנו מדברים היא לשנות את ההוראות בצבא שקצין העיר וקציני הנפגעים כך שבמהלך הלוויה והשבעה יתייחסו גם לחברה ויקדישו גם לה זמן שיחה ובדיקה כמו שחייבים להקדיש לשאר בני המשפחה.
עליזה לביא: זה קריטי לתהליך השיקום.
עליזה לביא: היום, כך נאמר לי, אסור לגורמים צבאיים לגשת אליהן בזמן השבעה.
עליזה לביא: גם אם תגידי אחרת, זה מה שאני שמעתי, קיבלתי, במספר בתים שבהם אני ביקרתי.
עליזה לביא: לגבי החברות של חיילים שהן חיילות בעצמן - לשנות את האופן של ההתייחסות במהלך השירות לאחר הנפילה כך שהמפקדים יתייחסו אליהן כאל אנשים בשכול כפי שעושים לאחים שכולים.
עליזה לביא: כרגע יש בדרך כלל התעלמות מהמצב שלהן, או שזה תלוי בחסדי מפקד כזה או אחר.
עליזה לביא: זה צריך להיות נוהל שמתייחס לחברות הללו.
עליזה לביא: לגבי ימי חופשה - חברות של חללים שהיו במהלך השבעה עם המשפחה האבלה, ימי החופשה לכאורה, הימים שהן היו עם המשפחה בימי האבל נחשבים להן כימי חופשה.
עליזה לביא: זה נלקח להן מהחופשה השנתית.
עליזה לביא: גם כאן דרוש תיקון.
עליזה לביא: לגבי הנושאים של המוסד לביטוח לאומי, משרד הכלכלה – אני עוצרת כאן.
עליזה לביא: גם בסוגיה של חברות חילוניות וחברות דתיות ועוד פניות שהגיעו אלינו, אנחנו נעלה פה את הדברים.
עליזה לביא: יש פה דוברים שיעלו את הבקשות ואת ההרחבה של הנושאים.
מיכל רוזין: אני באתי בעיקר לשמוע.
מיכל רוזין: קודם כל, להיות איתכן פה.
מיכל רוזין: הכנסת לא מתכנסת, אבל היה חשוב לי מאוד להגיע הבוקר.
מיכל רוזין: בעיניי, הסוגיה הזאת היא חשובה ביותר.
מיכל רוזין: אלעזר, אני חושבת שקצת שכחנו שאנחנו כבר לא ב-1948, ואולי גם אז זה היה צריך לקרות.
מיכל רוזין: אנחנו ב-2014.
מיכל רוזין: גם אז היו חברים וחברות ובנות זוג, אבל בוודאי היום כשיש הרחבה של המושג של בני זוג ויש מודלים אחרים של זוגיות.
מיכל רוזין: בואו נודה על האמת, הרבה מאוד אנשים חיים ביחד או נמצאים הרבה שנים בזוגיות לפני שהם מתארסים, מתחתנים.
מיכל רוזין: לא צפוי בחברה החילונית מבחור בן 20 - 21 להיות כבר מאורס או להינשא, להיפך.
מיכל רוזין: גם מילואימניק בן 35 רוב הסיכויים שיש לו בת זוג חברה כשברור לשניהם שהם הולכים לחיות את חייהם ביחד אבל הם לא צריכים את הרב שיחתן אותם או שהם לא צריכים איזושהי כתובה או חוזה משפטי כדי להודיע על כך לעולם.
מיכל רוזין: כמו שאמרת, פעם לא הכירו באחים שכולים והתעלמו מהם והיום מתעלמים מהחברות, מבנות הזוג.
מיכל רוזין: ההגדרה לא חשובה, זה סמנטיקה.
מיכל רוזין: בסופו של דבר, אנחנו יודעים שיש פה מהות.
מיכל רוזין: יום אחד יגידו: איך יכול להיות שהעלמנו מהם ולא ראינו אותם.
מיכל רוזין: אני רוצה להגיד משהו קצת יותר רחב בנושא הזה.
מיכל רוזין: אני שומעת את אלעזר ואני לא מזלזלת במה שהוא אומר.
מיכל רוזין: במדינת ישראל קרו שתי בעיות מאוד עיקריות.
מיכל רוזין: אלעזר, חשוב לי שתשמע.
מיכל רוזין: כמי שמלווה הרבה מאוד בתחומים שונים של נפגעים, נושא בריאות הנפש לא מטופל כמו שצריך במדינת ישראל, כל הרפורמה בבריאות הנפש שלא יצאה לפועל, ובעצם אין טיפול נפשי ראוי והולם.
מיכל רוזין: הנושא הזה נזנח לחלוטין במערכת הבריאות של מדינת ישראל.
עליזה לביא: גם כאן את רואה את היוזמות האזרחיות.
עליזה לביא: למשל, נט"ל.
מיכל רוזין: הדבר השני זה הנושא של נפגעי עבירה.
מיכל רוזין: אין הכרה במדינת ישראל לנפגעים כנפגעים שזקוקים לטיפול, לשיקום, לסיוע, שקורית במדינות אחרות בעולם.
מיכל רוזין: כמחמאה אני אומרת שהמקום היחיד שבאמת דואג, מטפל, מסייע, משקם הוא משרד הביטחון, ולכן כולם רבים על תקציב משרד הביטחון.
מיכל רוזין: אני מבינה את אלעזר שאומר: כמה אפשר להרחיב?
מיכל רוזין: אבל העניין הוא שבסופו של דבר אין מערכת אזרחית אחרת במדינת ישראל של משרד בריאות, של משרד רווחה, של המשרד לביטחון הפנים, שלוקחת אחריות על אותם אנשים ואומרת: אנחנו משקמים אותם.
מיכל רוזין: אני מזכירה לכם שגם בתחום נפגעי פעולות איבה היו ויש עדיין הרבה מאוד מאבקים לקבל את אותם תנאים ואת אותו יחס.
מיכל רוזין: שנים רבות אמרו שזה לא אותו הדבר.
מיכל רוזין: אני עדיין מזכירה שיש טקס שונה ונפרד שאליו הלכתי ביום הזיכרון.
מיכל רוזין: בעיניי זה מזעזע כשלעצמו, אבל לא נפתח את הסוגיה הזו.
מיכל רוזין: מה שקרה פה במדינה זה שמכיוון שהמקום היחיד שבאמת מסייע ומשקם ויש לו תקציבים משמעותיים ורציניים במדינה הזו זה משרד הביטחון ואגף השיקום, ובגלל זה כולנו באים אליהם ואומרים: אנחנו צריכים את הכסף.
מיכל רוזין: מכיוון שזה המצב לא יכול לבוא אגף השיקום במשרד הביטחון וצה"ל ולהגיד: אבל זה לא באחריותנו.
מיכל רוזין: כן, זה באחריותכם.
מיכל רוזין: צריך להחליט על גבולות, אני מסכימה איתך.
מיכל רוזין: אני חושבת שכל מי שיושב פה סביב השולחן לא יחשוב שאם היתה לו חברה במשך שלושה שבועות או חודש שאיתה הוא בילה היא תיחשב.
מיכל רוזין: אני לא יודעת מה הם הגבולות, לא באתי לפה עם פתרונות.
מיכל רוזין: צריך לחשוב מהם הגבולות, מהן ההגדרות.
מיכל רוזין: אני מניחה שאתם כבר עשיתם, לכן באתי לפה לשמוע.
מיכל רוזין: אני בטוחה שכן דנו בדברים.
מיכל רוזין: הרי גם לא נבקש מכל חייל שיוצא לקרב או שמתגייס לצה"ל לרשום מי החברה שלו וכמה זמן הם ביחד והאם זה באמת רציני והוא מתכוון להתחתן איתה.
מיכל רוזין: אם שואלים ילד בן 19 שאלה שכזו הוא מיד בורח למדינה אחרת, ובצדק.
עליזה לביא: אנחנו לא מעודדים בריחה בשום מקרה.
מיכל רוזין: זה היה קצת בהומור.
מיכל רוזין: דיברתי מניסיוני.
מיכל רוזין: כשאמרתי לבן זוגי שמתחתנים הוא אמר: אה, או, אוקיי.
מיכל רוזין: בסדר – עבר לו.
מיכל רוזין: שלושה ילדים, הכול בסדר.
מיכל רוזין: אני רק מנסה לומר שבאמת צריך להחליט מה הם הגבולות.
מיכל רוזין: אבל אין ספק שבין לתת הכרה כאלמנה ולתת תקציב, משכורות וכד', לבין העניין של הודעה - ואגב, בהחלטה על משפחות נרצחים, והייתי חלק מהוועדה שהחליטה את הנושא הזה והקימה את מרכזי הסיוע למשפחות נרצחים, אחד הדברים החשובים ביותר שהם אמרו היה: אף אחד לא בא להודיע לנו.
מיכל רוזין: אין נוהל מסודר מי בא להודיע לנו, מי הצוות, מי עושה את זה.
<עירית גזית: עד היום לא מודיעים להם.
<עירית גזית: צוות ההודעה עוד לא קם.
מיכל רוזין: עוד לא קם, אבל לפחות יש החלטה.
מיכל רוזין: אין ספק שעניין של הודעה, עניין של חופשה שלא יכול להיות שאם את לוקחת חופשה מהעבודה או מהצבא תצטרכי לבקש, להתחנן, למעסיק ולמעביד שלך שהוא אכן ייתן לך את ימי החופשה האלה.
מיכל רוזין: ימי בחירה בימי זיכרון - זה גם לא דבר מובן מאליו שבכל מקום עבודה נותנים.
מיכל רוזין: יש לך שני ימי בחירה בשנה ואתה יכול לבחור אם יש לך אזכרה לאבא, לסבא וכד', האם באמת כל מקום עבודה ייתן?
מיכל רוזין: אם כן, כל הדברים האלה.
מיכל רוזין: אבל בעיקר, בעיקר, העניין של סיוע נפשי.
מיכל רוזין: אני חושבת שהמדינה בכלל צריכה לעשות מהפיכה בנושא בריאות הנפש וסיוע נפשי לכל אדם שזקוק לכך בוודאי.
מיכל רוזין: אבל כל עוד זה לא מתקיים משרד הביטחון צריך לקחת כן אחריות.
מיכל רוזין: לא רציתי להפריע לך כי ריגשת אותי והיה קשה לי גם לעצור את הדמעות, אבל רציתי לשאול.
מיכל רוזין: אני לא יודעת מה תקציב העמותה, אני אשמח לשמוע.
מיכל רוזין: בתור אחת שניהלה עמותה לפני שהגיעה לכנסת אני אומרת לכם שהמדינה מפריטה את האחריות שלה לעמותות.
מיכל רוזין: העמותות עושות עבודת חסד.
מיכל רוזין: בלעדיהן אי-אפשר לתפקד במדינה הזו.
מיכל רוזין: בלעדי המגזר השלישי לא היה במדינה הזו לא רווחה ולא בריאות ולא חינוך ולא שום דבר.
מיכל רוזין: אני חושבת שזו בושה וכלימה למדינה שזה מה שהיא עושה.
מיכל רוזין: זה סוג של הפרטה.
מיכל רוזין: לא מפריטים לגופים פרטיים, מפריטים לעמותות.
מיכל רוזין: זו לא האחריות של העמותות, זו האחריות של המדינה והיא צריכה לקיים את זה.
מיכל רוזין: הדרך להפריט כדי לא לקחת את האחריות אלא לתת את הכסף לעמותה כי כאילו אנחנו רק תומכים בה ולא להכיר בבנות הזוג, זה בעצם מה שזה אומר.
מיכל רוזין: אני חושבת שזה עוול גדול.
<אורנה נריה יוגב: אני רוצה לומר משהו בתגובה לחבר הכנסת שטרן.
<אורנה נריה יוגב: שמי אורנה יוגב ואני כתבתי לכם את המכתב הזה.
<אורנה נריה יוגב: החבר שלי נפל לפני 39 שנה.
<אורנה נריה יוגב: אני הקמתי משפחה ויש לי ילדים ונכדים.
<אורנה נריה יוגב: היחסים שלי איתם מאופיינים בריחוק כי אני כבר לא מרשה לעצמי לפתוח את הלב ולהתקרב למישהו.
<אורנה נריה יוגב: כשאני רואה אותך יושב פה בחיוך כזה זחוח ומפטפט ולא מקשיב ומדבר על עגבניות ועל עוד שטויות ואומר חללים אמיתיים או לא אמיתיים – בן אדם שהצבא לקח אותו והוא נהרג בצבא הוא חלל אמיתי של הצבא.
<אורנה נריה יוגב: אף אחת כאן לא באה וביקשה הכרה כאלמנה.
<אורנה נריה יוגב: אני ביקשתי עזרה בטיפול פסיכולוגי אחרי שנים.
<אורנה נריה יוגב: אני ממש מרגישה שאתה מייצג את הגישה הזו שטורקת לנו את הדלת כי זה מה שקשה זה הדבר הזה שהנה, אותה בחורה עוד שבוע עמדה להתחתן והחתונה כבר לא תהיה.
<אורנה נריה יוגב: זה כמו פרח שעוד לא פרח שנקטף ושבחיים לא יפרח יותר.
<אורנה נריה יוגב: זה הרס לכל החיים.
<אורנה נריה יוגב: אני כתבתי כאן וסיפרתי על נשים ממלחמת 48' שעדיין הולכות עם הפצע הזה בלב.
<אורנה נריה יוגב: זה עדיין כל כך קשה שאני יושבת פה ובוכה מתחילת הפגישה.
<אורנה נריה יוגב: בכיתי גם כשכתבתי את המכתב הזה.
<אורנה נריה יוגב: אני לא יכולה לחבק את הנכדים שלי ולהיות סבתא כמו שהם רוצים שאני אהיה, ואני לא נותנת לאנשים שרוצים להיות חברים וחברות שלי להתקרב אליי.
<אורנה נריה יוגב: זה לא מצחיק.
<אורנה נריה יוגב: אף אחת לא מבקשת זכויות של אלמנה.
<אורנה נריה יוגב: אני גם אמרתי את זה לגברת דליה ורמוט כשניסיתי לקבל עזרה והבאתי מכתב מהפסיכולוג שלי שטיפל בי.
<אורנה נריה יוגב: הסיפור מסופר כאן.
<אורנה נריה יוגב: אני כל כך כועסת וכל כך פגועה.
<אורנה נריה יוגב: אני חושבת שזו אחריות וחובה של הצבא שלקח את בני הזוג שלנו והם נהרגו שם, לעזור לנו בזה, בטיפול הנפשי.
אלעזר שטרן: סליחה, עליזה.
אלעזר שטרן: יש גבולות לפופוליזם.
אלעזר שטרן: את לא תגידי לי "זחוח", עם כל הכבוד לך.
אלעזר שטרן: את לא תלמדי אותי מה זה להיכנס למשפחות שכולות, נכנסתי יותר בחיים ממך.
אלעזר שטרן: אני לא דיברתי במונחים כאלה עליכם, את לא תדברי עליי גם אם את חברה של חלל צה"ל.
אלעזר שטרן: יש גבולות.
אלעזר שטרן: כל השאלה היא האם אתם רוצים לעשות פה דיון או שכולם יגידו לכם: כולם צודקים, ובסוף לא יצא מזה שום דבר.
אלעזר שטרן: זה הדרך שלי.
אלעזר שטרן: אני לא באתי לפוליטיקה בשביל להיות נחמד.
אלעזר שטרן: את גם לא תגידי לי את מה שאמרת לי על האנטגוניזם.
<מלכה אשכנזי: זה מה שאתה משדר, אני כן אגיד לך.
עליזה לביא: חבר הכנסת שטרן, אני מבקשת ממך.
אלעזר שטרן: גם אני מבקש.
אלעזר שטרן: נכנסתי ליותר משפחות שכולות מכל אחד מאלה שיושבים כאן.
אלעזר שטרן: לפני שבוע הלכתי לרב שבאזכרה של אורון שאול הזכיר את השם של החברה שלו – הודיה, ואמרתי לו אחרי הטקס: כל הכבוד שהזכרת את שם החברה.
אלעזר שטרן: ביום שישי נפגשתי עם החברה של אורון שאול ולא פעם ראשונה.
אלעזר שטרן: אם אתם רוצים להגיד - זאת תגיד לי "זחוח", עם כל הכבוד לה, והוא מחייך וכאילו החיוך הזה – אל תלמדי אותי מה זה כאב, עם כל הכבוד.
עליזה לביא: חבר הכנסת שטרן, תודה לך.
אלעזר שטרן: עליזה, אני מאוד מצטער על זה.
אלעזר שטרן: אני מקווה שההחלטות שתקבלו פה יהיו החלטות הגיוניות ואחר כך אנחנו נדבר על זה.
עליזה לביא: אני מבקשת את ההבנה.
עליזה לביא: אתה פתחת ואמרת שלעיתים החברה האזרחית יודעת ומביאה ומציפה.
עליזה לביא: זה התפקיד שלנו.
אלעזר שטרן: עליזה, אין לי בעיה.
אלעזר שטרן: אני מקווה שייצאו מפה דברים טובים.
אלעזר שטרן: מאה אחוז, אין לי בעיה.
מיכל רוזין: אני חושבת שחשוב לשמוע את עמדתו כי זה יעזור לנו להבין איפה הקושי.
אלעזר שטרן: גם להורים שכולים אני אומר שכשאומרים: הוא אב שכול, תעזוב אותו, אני אומר: אל תעליבו אותו, תתייחסו עניינית.