GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<מיכל צוק: אני חושבת שזה באמת נותן מענה לשני הדברים, גם לתכנון וגם לבינוי או לפחות זה הכי טוב בכל החסמים שעשינו עם כל ההתייעצות עם גורמים שמבינים בבנייה ונתקלו בחסמים ועם הרשויות המקומיות ועם הגופים שבונים, וניסינו באמת לעשות את השיפור הכי משמעותי שאנחנו יכולים, ומעבר לזה נעקוב לראות את הביצוע.
<יעל שמרגד: סליחה, אבל מה שעדיין לא נתתם לו מענה, לארגונים שמבקשים לבנות.
<יעל שמרגד: ארגוני נשים שהמדינה מכירה - -
<מיכל צוק: אז הסברתי.
<יעל שמרגד: - - בעובדה שמנהלים ומפעילים מעונות על הצד הטוב ביותר, אתם מונעים מהם לתת להם.
<מיכל צוק: אז אני רוצה לתת טיפה נתונים מתוך ה-600 מיליון שקלים.
עליזה לביא: וגם את ההיסטוריה.
עליזה לביא: אני לא יודעת למה הדיכוטומיה הזאת.
<מיכל צוק: של מה?
<מיכל צוק: זה הכללים של מדינת ישראל.
<מיכל צוק: כשעשינו מבחני תמיכה עשינו אותם גם למעונות וגם לרשויות.
<מיכל צוק: ואגב, בשביל לסבר את האוזן, הקדימות הייתה לארגונים.
<מיכל צוק: אמרנו שניתן, זה היה בשנתיים הראשונות של 2011, 2012, מתוך אותם 450 מיליון, כל הבקשות של ארגונים שעמדו בתנאים התקבלו.
<מיכל צוק: ובעצם הבקשות שתוקצבו היו בהיקף של 28 מיליון שקל מתוך 450 מיליון, ואני שמרנית כאן כי אני רוצה להיות הגונה, כי הקצנו 600, אבל בשנה האחרונה בעקבות אותה תמונת ראי – וזה עלה כאן גם בדיון הקודם – לא יצאנו בהקצאה נוספת לארגונים.
<מיכל צוק: אז אלו הבקשות שהיו מהארגונים.
<מיכל צוק: וכדי לעשות באמת את הנוהל הכי מהיר שיש והכי הגיוני אנחנו פונים לרשויות.
<מיכל צוק: אני בטוחה שהרשויות – אם תגידו: אנחנו יכולים לבנות פה ושם, תעשו אתם את ההתקשרות המתאימה ותוכלו לבנות, אנחנו לא מונעים את זה.
<דורון יחיאלי: הארגונים יותר זריזים מהרשויות, רק לידיעתך.
<מיכל צוק: זה בסדר, אז תעבדו – עדיין, אני יודעת לתקצב רשות מקומית.
<דורון יחיאלי: את גורמת לעיכוב.
עליזה לביא: רגע, אבל למה אתה לא עונה לה על החלק הראשון של הדברים שלה?
עליזה לביא: למה בעצם לא היו מספיק פניות של הארגונים?
<דורון יחיאלי: אם הייתם מעבירים לנו כסף זה היה לפני זה.
<מיכל צוק: אני לא מתייחסת, אני לא יודעת מי הקבלן של הרשות ואני לא מתכוונת להיכנס לזה בכלל.
<דורון יחיאלי: היא אמרה בעצמה שהיא לא יודעת לשלם לארגונים כסף.
<מיכל צוק: במבחני התמיכה ידעתי לשלם לארגונים, והארגונים היו בקדימות.
<מיכל צוק: קודם כול הוקצה תקציב לארגונים והדלתא הוקצתה לרשויות, והחלוקה הייתה 28 מיליון והדלתא לרשויות המקומיות.
עליזה לביא: אז אם היא ידעה לשלם, אם הייתם בקדימות, למה לא באתם?
<דורון יחיאלי: למה את לא יודעת לשלם לבנות - - - ?
<מיכל צוק: כי בנוהל של תקצוב הלשכות המשפטיות – ואנחנו באמת עבדנו מאוד קשה, כדי שנוכל קודם כול לעשות את זה כתקצוב ולא כתמיכה, כי תמיכה היא הרבה יותר מסורבלת.
<מיכל צוק: אני מזכירה לכם את כל מה שדיברנו עליו גם היום וגם בחודשים האחרונים, ובנוהל של בינוי אנחנו לא יודעים לתת אלא לשלטון מקומי, אז זה מה שאנחנו עושים.
<מיכל צוק: עכשיו באמת, אני לא יודעת להסביר את זה יותר טוב, ואני לא חושבת שזה לא ברור.
<דורון יחיאלי: אתם מייקרים בעוד 9% את עלות הבנייה בגלל שהחברה למשק וכלכלה צריכה את האחוזים שלה גם.
<קריאה: לא חובה שהחברה למשק וכלכלה צריכה לבנות.
<קריאה: כל רשות מחליטה מי יבנה.
<מיכל צוק: כל רשות תחליט עם מי היא בונה.
<דורון יחיאלי: בעיריות רק החברה למשק וכלכלה בונה.
<דורון יחיאלי: הם לא מוכנים לבנות עם מישהו אחר.
<נעמי מורנו: אני רוצה עוד הערה אחת לגבי ההקשר של הארגונים בכל זאת.
<נעמי מורנו: לא בהקשר של איך להעיר, הבנתי את השיטה.
<נעמי מורנו: אנחנו כרגע מפעילים הרבה מאוד מעונות הלכה למעשה, שהם כולם של ילדי אזרחי מדינת ישראל באשר הם.
<נעמי מורנו: אז זה שהצלחנו לגייס תרומות מתי שהצלחנו לגייס ובנינו מעונות, מעונות מפוקחים על-ידיכם, והמעונות האלה – מחר בבוקר אני רוצה להרחיב מעון שהוא מעון שבניתי מהמסד עד הטפחות, איך אני עושה את זה?
<נעמי מורנו: אבוא לרשות המקומית, כדי שאתחיל לעשות איזשהו תהליך מול הרשות הרשות תדרוש ממני את מה שאתם דורשים ממנה, שהוא סוג של בטוחות מקבילות.
<מיכל צוק: לצורך העניין, גם אני הייתי דורשת ממך את מה שאני דורשת מהרשות, אז אני לא רואה את ההבדל.
<נעמי מורנו: יפה.
<נעמי מורנו: בסדר, אני כרגע מעלה סוגיה.
<נעמי מורנו: אני אומרת, אנחנו היום אחוז לא מבוטל מהשוק שחלק גדול – אני מסתכלת לפחות בפרישה אצל ויצו שזה המעונות של הארגונים הוותיקים – 50% זה מבנים שעשינו באיזשהו סוג של שותפויות עם הרשויות המקומיות או הקצאה של הרשות, ו-50% מעונות שבנינו בעצמנו במהלך ההיסטוריה של ויצו, חלקם באזורי ביקוש ענקיים.
<נעמי מורנו: אני רוצה להרחיב אותם מחר בבוקר, אנחנו עכשיו מתעסקים עם מעון שאנחנו מתמיכות 2011, עכשיו סוף כל סוף אחרי ישיבה בלתי פוסקת בלשכה של מנהל אגף נכסים הצלחנו לקבל את האישור שביקשתם לזה שזה ממש, אני רואה בזה הישג הכי גדול - - -
<מיכל צוק: אני מסכימה, ואנחנו הצרנו על כך מלכתחילה ולא רצינו לעשות את זה, ואחרי עבודה מאוד מאומצת הצלחנו להסיר את הדרישות האלה מסדר-היום.
<נעמי מורנו: אני כרגע נותנת דוגמה מהחיים, מיכל, אזור ביקוש, הקצתם לנו 50% מהעלות, הבאנו את כל השאר בתרומה, נצליח לבצע את זה, אנחנו כבר במקום שנצליח לבצע את זה, אבל מחר בבוקר עם הנוהל החדש לא יהיה לנו שום ערוץ פעולה, כי הרשות המקומית לא תיכנס לכל הטרטור הזה.
<נעמי מורנו: זה מעון שאנחנו מפעילים.
<נעמי מורנו: יש להם מבנה.
עליזה לביא: אז מה את אומרת?
עליזה לביא: שסתם אמרתי לכם לבוא באמצע אוגוסט לכנסת?
<נעמי מורנו: לא.
<נעמי מורנו: באנו לפה בדיוק כדי להגיד את הדברים האלה, כדי שהדיון יראה את כל התמונה הרחבה.
עליזה לביא: אבל רק שנייה, תכל'ס, היא שמחה שמחר בבוקר היא מקבלת ויוצאת לדרך, מה את אומרת?
עליזה לביא: שבעצם היא חולמת חלומות?
<נעמי מורנו: אני אומרת שהתמונה הרבה יותר רחבה.
<נעמי מורנו: יש היום הרבה מאוד מעונות שהם לא מעונות בבעלות הרשות המקומית, שהם בבעלות הארגונים מזה שנים, שיש אפשרות וקרקע זמינה בידם להרחיב את המעונות.
<נעמי מורנו: ואנחנו כרגע לא נוכל לבצע את הליך ההרחבה, כשהליך ההרחבה בעצם כבר מזמין מצ'ינג של הארגונים באיזושהי צורה ושותפות.
<נעמי מורנו: לא, באופן כללי - - -
<מיכל צוק: האמת שאני רוצה להבין רגע את השאלה, שזה יהיה ברור.
עליזה לביא: תגידי לי, אני רוצה לשאול אותך, האמת שיש לנו מנהג בוועדה שלנו שאנחנו בכל ועדה פותחים בשם של אישה, זה מנהג שהבאתי.
עליזה לביא: היום לא פתחנו, אבל אני רוצה רגע לחזור להנרייטה סאלד.
עליזה לביא: הנרייטה סאלד, כן, ידידתנו היקרה, שכששר האוצר ביקש ממני בהתחלה בהתחלה בהתחלה לדבר עם החבר'ה של "הדסה" אז אמרתי שלא אלך לשבת לדבר אתם אם לא יודעים מי זאת הנרייטה סאלד.
עליזה לביא: אבל הנרייטה סאלד חוץ מאת בית-חולים "הדסה" הקימה – אתם יודעים מה עוד היא הקימה?
עליזה לביא: את כפרי הנוער.
<יעל שמרגד: עליית הנוער.
עליזה לביא: את עליית הנוער.
עליזה לביא: היא הבינה מה שאולי משרד הכלכלה לא מבין.
עליזה לביא: כלומר, אנחנו חייבים, אנחנו בשנה שאם לא נשנה פה משהו בנושא הזה של המעונות – אם את רואה פה כזה רצון טוב וכזאת יכולת, והיכולת מוכחת, למה לא להגדיל ראש טיפה?
<מיכל צוק: תשמעו, זה בכלל לא עניין של הגדלת ראש, ואני חייבת להגיד שאני מוחה על זה.
עליזה לביא: זה כן עניין של הגדלת ראש, כי תשמעי, אנחנו בקטסטרופה ואנחנו פה בכשל קשה.
עליזה לביא: ולפני - - -
<מיכל צוק: אגיד ככה, אם משרד האוצר ומשרד המשפטים מוכן שאקצה תקצוב לארגונים אני מאוד אשמח.
<דורון יחיאלי: איך הוא מוכן למשרד החינוך ולכם לא?
<מיכל צוק: אני לא יודעת שהוא מוכן, ואם הוא מוכן – אני לא יודעת לענות על השאלה הזאת.
<דורון יחיאלי: מה הוא בן חורג?
<דורון יחיאלי: הוא עושה את זה.
<דורון יחיאלי: אנחנו מדברים על כסף - - -
<מיכל צוק: אני אומרת עוד פעם, אני חושבת שיש כאן תהליך - - -
עליזה לביא: רק שנייה, רגע, תעזרי לי לעזור לך.
עליזה לביא: כמו שהבאנו את משרד האוצר לתהליך הזה, תגידי, נביא עוד.
עליזה לביא: את מי את רוצה שנביא?
<מיכל צוק: אמרתי.
<יעל שמרגד: צריך להקים צוות פעולה לטיפול בחסמים, אחד אחד, לטיפול בכל החסמים.
<יעל שמרגד: אם לא יוקם צוות פעולה - - -
<מיכל צוק: אבל אני עדיין רוצה להגיד משהו, כי אני חושבת שהבעיה שהוצגה כאן, אני חושבת שהיא נפתרת בנוהל.
<מיכל צוק: אם יש מעון, היא נפתרת בנוהל.
<מיכל צוק: אם יש מעון לוויצו, לצורך העניין, שהוא רוצה להרחיב כיתה, אז אם – עוד פעם, תראו, אם מעונות-היום אפס עד שלוש לא יהיו חשובים לשלטון המקומי ולא יהיה חשוב לראש רשות, זה בכלל לא כל כך משנה מה אנחנו נעשה.
<מיכל צוק: אבל אם לראש הרשות חשוב כי זה באזור הביקוש, וההורים מתדפקים על דלתותיו, ואומרים לו: אין לנו מעונות-יום – וגם יעל אמרה את זה בצורה מאוד ברורה – אז בבקשה, תבוא ויצו ותגיד: סליחה, יש לי פה שטח, אפשר להרחיב פה, ואז שיעשו הסדר כמו שצריך ויגידו לי: יש לי את הזכויות, אני מוכן לצאת לדרך, בבקשה.
<מיכל צוק: הנוהל מאפשר את זה, אני לא רואה כאן איזושהי בעיה.
<יעל שמרגד: אז איך תתקצבו אותו?
<יעל שמרגד: מה תעשו אז?
<מיכל צוק: כן, נתקצב אותו, בוודאי.
<יעל שמרגד: איך?
<יעל שמרגד: את אומרת שאת יכולה להעביר רק לרשויות המקומיות.
<מיכל צוק: דרך הרשות המקומית.
<מיכל צוק: הרשות תעבוד אתו על זכות.
<יעל שמרגד: צריך להקים צוות שיטפל בחסמים, צוות פעולה שיהיה לצורך העניין הזה ויטפל בכל החסמים בדרך בצורה עקבית ומסודרת.
<מיכל צוק: חברים, אפשר לבוא ולהגיד שהכול שחור משחור, אני חושבת שזה נעשה ואני חושבת שהדבר הזה בהבנה שלי הוא לא חסם.
<מיכל צוק: אבל אם זה חסם, בבקשה, תגידו לי באיזה מקום.
<יעל שמרגד: מיכלי, כדי - - -
<מיכל צוק: נלך ביחד עם משרד האוצר לאותו ראש רשות עם מרכז השלטון המקומי ונראה מה הבעיה, בסדר?
<מיכל צוק: אני חושבת שהנוהל נותן מענה, ואני חושבת כאן שהמעורבות של השלטון המקומי מאוד משמעותית.
<מיכל צוק: אני חושבת שזה לא נכון לדחוק את השלטון המקומי החוצה אם אתם מסתכלים בצורה מערכתית על אפס עד שלוש.
<יעל שמרגד: אבל אם יש לו אינטרסים אחרים?
<מיכל צוק: למה שיהיה לו אינטרס אחר?
<מיכל צוק: אם יש לראש - - -
<יעל שמרגד: כי הוא רוצה להרוויח יותר מארנונה למשרדים, למשל, ופחות להביא מעונות ואוכלוסייה צעירה?
<מיכל צוק: שנייה, אבל זה לא אחד על חשבון השני.
<יעל שמרגד: זה קורה.
<מיכל צוק: אם ראש עיר לא רוצה בסופו של דבר את התושבים שלו אז זה לא משנה מה שנגיד כאן בחדר הזה אם הוא לא רוצה לפעול לטובתם.
<מיכל צוק: ואני מאמינה שהם כן רוצים לפעול לטובתם, ואנחנו גם נדע לבוא ולהגיד.
<מיכל צוק: כלומר, נדע לתת פומביות לצרכים ולביקושים שיש למעונות-יום, ונדע להגיד: תשמעו, יש תקציב, יש אצלך ביקוש, ההורים באים אלינו, לכו בבקשה לראש העיר, אנחנו יכולים לעזור לו כדי לבנות.
<מיכל צוק: ואני חושבת שזה חלק מההתגייסות של השלטון המקומי בדיוק בנושא הזה.
<מיכל צוק: אז עם כל הכבוד, אם יש בעיה ספציפית במעון בוויצו, תבואו אלינו, ננסה לשדך את מי שצריך כדי שנוכל להרחיב.
<מיכל צוק: אני באמת לא חושבת שזו הבעיה המערכתית.
<יעל שמרגד: תסלחי לי, הבחירות לרשויות המקומיות נערכות כל חמש שנים, וחמש שנים בעולם המעונות זה יכול להיות נצח.
<יעל שמרגד: וכמו שאת אומרת, אם ראש הרשות לא נותן מענה אז תחליפו אותו, אבל לא, אנחנו מדברים על בחירות שנערכות אחת לחמש שנים.
<יעל שמרגד: ולכן, אם יש חסמים צריכה להיות הסתכלות אחרת וניסיון אחר לפתור אותם.
עליזה לביא: אנחנו נתכנס פה, זה היה בדצמבר, נתכנס פה בדצמבר 2014, ואבקש את הנתונים.
<מיכל צוק: בסדר גמור.
עליזה לביא: ממש, מי הגיש, מי לא הגיש, מה הפרישה הגיאוגרפית, מה החסמים שאת מזהה מהזמן הזה.
<מיכל צוק: מצוין, כי אנחנו מתכוונים לעקוב אחרי זה.
עליזה לביא: ואנחנו לא נרפה, את יודעת.
<מיכל צוק: גם אנחנו לא מרפים.
<מיכל צוק: אני חושבת שהנושא הזה מאוד משמעותי.
עליזה לביא: כן, אבל את יודעת, בינינו לבין עצמנו, אם היום הוועדה לא הייתה מתכנסת אז ההצהרה שלכם אתמול לא הייתה יוצאת.
עליזה לביא: ובואו נהיה גלויים, - -
<מיכל צוק: רגע, אני לא חושבת.
<מיכל צוק: אני חושבת שיש אצלנו - - -
עליזה לביא: - - אני כבר שומעת את זה מדצמבר שהנהלים מבשילים ומבשילים, - -
<מיכל צוק: נכון, כי הייתה כאן עבודה מאוד מאוד משמעותית.
עליזה לביא: - - ונבוא ונצהיר ועבודה מאומצת והאוצר התגייס, ואני מודה לכולם שהתגייסו, אבל בינינו, אם הוועדה לקידום מעמד האישה לא הייתה מתכנסת היום באמצע אוגוסט בפגרה אז הדברים האלה לא היו יוצאים לשולחן.
עליזה לביא: תשמעי, גם ליעל יש ילדה שאין לה מעון, אז כולנו באותה סירה, זה לא אני נגדך ואת נגדי.
עליזה לביא: להפך, כולנו רוצים - - -
<מיכל צוק: להפך, אני מאוד שמחה.
<מיכל צוק: אני חושבת שלא שמעת ממני אף פעם לא מילה רעה אלא להפך.
<מיכל צוק: אני מאוד שמחה על המעורבות שלכם, אני חושבת שזה נכון.
<מיכל צוק: אני חושבת שאני באה תמיד כשאתם מזמינים, ואם לא, אז נמצאים פה נציגים של המשרד, כי אני חושבת שהנושא הזה מאוד משמעותי.
עליזה לביא: עלא כיפאק.
עליזה לביא: אז אנחנו פה רוצים לראות איך אנחנו באמת מתקדמים ומתקדמות.
עליזה לביא: ולכן, הנתונים האלה מכולכם חשובים, כי גם השלטון המקומי – אם ראש השלטון המקומי לא יכריז שהשנה בינוי מעונות זה יעד לאומי ותצאו בקמפיין, ואם ממשלת ישראל לא תגיד את זה, ואם הארגונים לא יגידו את זה, ויש לכם את הכוחות ויש לכם את הכלים, תתחילו להלהיט את השטח ואת התושבים דרך הרשתות החברתיות, דרך כל העבודה היפה שאתם יודעים לעשות, וקדימה, נצא למרד.
עליזה לביא: אין ברירה.
עליזה לביא: כמו שהייתה מחאה חברתית, יש כסף, כסף ניתן, הבנה קיימת, אנשים טובים קיימים, התגייסות, ידע ניסיון, המדינה יודעת לעשות את זה כשהיא רוצה וראינו את זה דרך משרד החינוך, טרכטנברג, אין ברירה, אנחנו לא נחכה עד דצמבר.
עליזה לביא: בדצמבר נבוא מוכנים עם חלופות.
עליזה לביא: כלומר, חלופות אזרחיות, אין חוכמות, משרד המשפטים, ארגונים, פתרונות ייעודיים.
עליזה לביא: שמעתם עכשיו, ראיתם את החוקים החדשים ואת הכללים, ועברנו מעבר ביורוקרטי מ-x ל-y - נלמד את זה, נכיר, נראה את התוצאות, נבקש אותן גם מהשלטון המקומי, גם ממך, גם מהאוצר, נתכנס פה בדצמבר, היה ולא, נבוא עם חלופות.
<יעל שמרגד: לא נעים לי להזכיר, אבל הישיבה הזאת הייתה אמורה להתכנס במרס.
עליזה לביא: הישיבה הזאת.
עליזה לביא: אבל משרד הכלכלה – תשמעי, הבאתי את השוט שיכולתי להביא, מצטערת.
<יעל שמרגד: נכון, נכון, אין לי תלונות אלייך, להפך, הערכתי הרבה אלייך.
עליזה לביא: תודה רבה, אבל אנחנו פה רוצים מעונות לילדי ישראל, רוצים מעונות למשפחות, רוצים מעונות לתושבים, ואי-אפשר להתעלם מזה שבסופו של דבר מי שמשלמות את המחיר על כך שאין מעונות במדינת ישראל אלו נשים.
עליזה לביא: למרות שזה נושא חברתי, למרות שזה נושא משפחתי, כי נשים - - -
<ציפי רון: וכלכלת ישראל.
עליזה לביא: נכון, נכון, וכלכלת ישראל.
עליזה לביא: וכל הנושא הזה זה הון חברתי-אנושי, ונמצאים במסגרות לא ראויות, ובסופו של דבר נשים שיכולות לאפשר לעצמן מבחינה כלכלית מוצאות פתרונות, ונשים שאינן יכולות לא מוצאות פתרונות, וכולם יוצאים נפגעים מהסוגיה הזאת.
עליזה לביא: ואי-אפשר להתעלם מהפערים, פערי השכר במדינת ישראל, ומי שבסופו של דבר מקבל פחות שכר היא זו שגם נותנת את המענה.
עליזה לביא: אז אנחנו פה כולנו.
עליזה לביא: שוב אני חוזרת ואומרת, ורוצה להודות, גם למשרד האוצר, לשר האוצר, וגם למשרד הכלכלה ולשר הכלכלה ולשלטון המקומי.
עליזה לביא: אבל מעבר לתודה יש עבודה לעשות, אנחנו לא יכולים לשבת על זרי הדפנה.
עליזה לביא: וגם לכם אני קוראת, תלמדו את הדרך, תבואו אלי גם לפני דצמבר, תגידו לי איפה אתם, אתם חיים את השטח, חלק מהנושא של השולחן הזה זה להכיר את הכול, ואם אנחנו רואים שאין מענה לשבעה המעונות האלה נעשה סיור, ניקח את השרים לסיור.
עליזה לביא: זו אחריות לאומית ממדרגה – זה התפקיד שלנו לעשות אותו.
עליזה לביא: בשבוע הבא נצא עם שני שרים לשטח לגבי שבעה המעונות האלה.
עליזה לביא: אי-אפשר להפקיר את זה ולהגיד: תמיכה, לא תמיכה, כן תמיכה.
עליזה לביא: אם אתה יודע לתת מענה ועשית את זה ב-x מקומות, אז דבר ראשון צריך לבוא אליך ולראות איך עושים את זה ולהביא את הכסף.
עליזה לביא: אי-אפשר לחכות עם זה.
עליזה לביא: עם זה אי-אפשר לחכות, אני מצטערת.
עליזה לביא: אז אם צריך להביא שני שרים לסיור, הם יודעים יפה מאוד לעשות את זה כשהם רוצים, אז נעשה את זה גם כשהם לא רוצים, אין ברירה.
<דורון יחיאלי: הם גם יודעים לעשות את זה.
עליזה לביא: נכון, והם עושים את זה מצוין.
עליזה לביא: אני מעריכה – וכמו שאני מכירה את שר האוצר וגם את שר הכלכלה, כשהם ישמעו שלילדי ישראל אין מיגון ודברים אחרים עושים, אז כמו שעושים "מעיל רוח" ו"מעיל גשם" ו"מעיל שלג", אז גם צריך לתת מענה – אל תחייך, אני לא יודעת את כל המינוחים כי הם משתנים כל הזמן – אז אנחנו צריכים לתת את המענה הזה בראש ובראשונה לביטחון ילדי ישראל, וכמובן לכל מה שקשור לנושא של עולם העבודה.
עליזה לביא: אני רוצה להודות לכם שבאתם ביום החם הזה, אמצע אוגוסט, לכו לנוח קצת, אבל אל תשכחו, אנחנו בשנה של בינוי מעונות כנושא לאומי.
עליזה לביא: בוקר טוב לכולם ולכולן.
עליזה לביא: תודה לכם שאתם איתנו.
עליזה לביא: תודה לוועדה שמיד בפתיחת הכנסת לאחר הפגרה התארגנה.
עליזה לביא: דלית, באמת תודה רבה.
עליזה לביא: זה לא מובן מאליו להתארגן לקיים את הדיון הזה בראשית השבוע שלאחר החזרה מהחופש.
עליזה לביא: אנחנו מתכנסים כאן בדיונים של הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי בנושא נוהל חברה - הסדרת ההתנהלות של אגף נפגעים בצה"ל, קצין העיר ומשרד הביטחון מול בנות זוג ובני זוג של חללי צה"ל.
עליזה לביא: המקרים הקשים וקורעי הלב בשבועות האחרונים מלמדים אותנו שוב שאנחנו חייבים, מחויבים, להסדיר את הנושא הזה בהקדם האפשרי.
עליזה לביא: יש לקבוע נוהל חברה.
עליזה לביא: לא ייתכן שקצין עיר יסרב למסור הודעה על חלל צה"ל לחברה בשל הטענה שהוא אינו מחויב לנושא.
עליזה לביא: המפגשים בחודשים האחרונים גם בשבעה ובלוויות וההיכרות, ובעיקר המידע שממשיך להגיע מחברות של חללים במלחמת לבנון הראשונה והשנייה, וכן, הרבה מאוד פניות מחברות של חללים ממלחמת יום הכיפורים שכתבו לי ואמרו לי שהמקרים האחרונים קורעי הלב פתחו את הפצעים שלהן מחדש, פצעים שלא הגלידו מעולם כי מעולם לא היתה יד תומכת, מכוונת, עוטפת, שנתנה את המענה.
עליזה לביא: הן ניסו בכוחות שלהן לחזור לשגרה, לגעת בחיים מחדש, לבנות את החיים שלהן.
עליזה לביא: הן הפצירו בי חזור והפצר.
עליזה לביא: הנשים האלה לא מכירות האחת את השנייה.
עליזה לביא: לרוב הפניות הגיעו בפייסבוק ובאימיילים.
עליזה לביא: היו כאלה שהתקשרו, היו כאלה שהעבירו לנו מכתבים כי הן לא יכולות מבחינה נפשית להיות.
עליזה לביא: הכול פה לפניכם, חלק גם חולק לכם.
עליזה לביא: הן הפצירו בי: אל תעזבו אותנו הפעם.
עליזה לביא: היו ניסיונות, היו הבטחות.
עליזה לביא: הצבא הבטיח, משרד הביטחון הבטיח.
עליזה לביא: אנשים טובים היו מעורבים.
עליזה לביא: הרצון הטוב היה, אבל הנושא הזה מעולם לא קרם עור וגידים.
עליזה לביא: אנחנו ראינו את הדרך בה הודיעו לחברות במבצע האחרון ואיך באופן לא ראוי ולא הוגן ולא נכון הדברים ממשיכים להיות.
עליזה לביא: אנחנו נשמע על כך בהרחבה כאן.
עליזה לביא: אני רוצה, בראש ובראשונה, להודות לדניאלה החברה של יובל דגן זכרונו לברכה ולאלה החברה של פז אליהו זכרונו לברכה.
עליזה לביא: תודה רבה על שעשיתן את המאמץ המאוד מאוד גדול להיות איתנו כאן הבוקר לספר את הדברים ולהביא אותם בקול שלכן.
עליזה לביא: אני מבטיחה לכן - אנחנו רק התחלנו.
עליזה לביא: גם אם היום לא נצא עם תשובה ברורה אנחנו ממשיכות וממשיכים.
עליזה לביא: היכולת שלכן לבוא היום ולספר את הסיפור ולדבר את הדברים בקול שלכן תסייע לנו להמשיך ולהתמודד ולהביא לכך שנשים סוף לסוגיה המאוד מאוד מאוד רגישה והכואבת הזאת.
עליזה לביא: נשמע בהרחבה מכל הנוגעים בדבר.
עליזה לביא: רבים מבין עשרות חללי צה"ל במערכה הנוכחית השאירו אחריהם בנות זוג שהם לא נישאו להן, אך היו בקשר משמעותי ועמוק.
עליזה לביא: יש שהיו יחד לאורך תקופה ארוכה, יש שקבעו תאריך לחתונה ויש גם שקיבלו הזמנה לחתונה.
עליזה לביא: צה"ל ומשרד הביטחון משקיעים מאמצים רבים וראויים ואני באמת מעריכה את הטיפול בתמיכה במשפחות החללים.
עליזה לביא: ראינו את זה בחודשיים האחרונים.
עליזה לביא: פה המקום להודות לכל האנשים הטובים שעשו את העבודה החשובה הזו בדרך ראויה, מקצועית, עם המון המון רגישות.
עליזה לביא: אבל אנחנו מדברים על המשפחה הגרעינית.
עליזה לביא: החברות הן לא חלק רשמי מהמשפחה והן נותרות ללא מענה.
עליזה לביא: מדובר בנשים צעירות שאיבדו ברגע אחד את האהוב להן מכול ומטבע הדברים הדבר יוצר משבר ומקשה על תפקוד ועל חזרה לשגרת היום יום.
עליזה לביא: לגבי דרך ההודעה ואיך היא נעשית – אנחנו נשמע פה בהרחבה גם מאנשי מקצוע עד כמה היא משמעותית בתהליך השיקום והניסיון לחזור לחיים, ואיך אפשר באמת לסייע, לעזור.
עליזה לביא: אני סיימתי הרצאה לפני שלושה שבועות בנתניה כשבסוף ההרצאה ניגשה אליי אחת השומעות ואמרה לי שהבת של השכנים כבר שלושה שבועות לא יוצאת מהבית.
עליזה לביא: ההורים פנו, ביקשו עזרה.
עליזה לביא: הם לא ידעו על קיומה של העמותה.
עליזה לביא: אני ניסיתי לקשר.
עליזה לביא: אני פונה אליכן, לעמותה לתמיכה נפשית לחברות חללי צה"ל שמלווה ותומכת, על העבודה המיוחדת והנדירה והחשובה שלכן.
עליזה לביא: אבל גם אתן צמחתן מהשטח, גם אתן באתן בעקבות המקרה של מיכל, בעקבות ההבנה שלכן שמפקירים את מיכל ושאף אחד לא תומך.
עליזה לביא: עשיתם מעשה לפני 17 שנים.
עליזה לביא: באמת זה המקום להודות לכן וללמוד מכן איך משנים מציאות במדינת ישראל ואיך מהכאב, מהיגון, מהצער, מהאובדן ומההבנה שאף אחד לא עושה את זה, קמתן מהכאב והקמתן את העמותה החשובה והמיוחדת שנתמכת על-ידי משרד הביטחון.
עליזה לביא: פה המקום להכיר תודה.
עליזה לביא: אבל אי-אפשר שרק החברה האזרחית תתגייס לעניין הזה.
עליזה לביא: חובה עלינו לאורך כל התהליך לתת יד תומכת, מסייעת, מגנה ומאפשרת.
עליזה לביא: אנחנו נפתח עם דברים שלכן, של העמותה, בראש ובראשונה.
עליזה לביא: בוקר טוב לחברי הכנסת שנמצאים איתנו.
עליזה לביא: חבר הכנסת אלעזר שטרן וחברת הכנסת מיכל רוזין, תודה שאתם איתנו.
עליזה לביא: עו"ד תמר חיימוביץ ריכטר-מנהלת העמותה לתמיכה נפשית לחברות חללי צה"ל, בבקשה.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: כאן אני לא בכובע של עורכת-דין.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: קוראים לי תמר חיימוביץ ריכטר ואני אחת משלוש השנים שמנהלות בהתנדבות את העמותה לתמיכה נפשית לחברות חללי צה"ל.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: יחד איתי יש שתי נשים מדהימות: אימא שלי פיליס חיימוביץ ורינה כהן שהיא חברה שכולה ממלחמת יום כיפור.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: אני רוצה לפתוח קודם כל בלהגיד תודה וקודם כל לחברת הכנסת עליזה לביא על ההתגייסות המדהימה לנושא הזה.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: חיכינו הרבה זמן שמישהו כמוך יבוא ויציף את הנושא הזה.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: אני רוצה להודות לחברי הוועדה וכמובן לחברות, וגם להודות למשרד הביטחון ולענף נפגעים שעזרו לנו במשך 17 השנים האחרונות לתקן עוול גדול שהיה לחברות.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: הם עזרו לנו למלא את החוב המוסרי שיש לכל אחד מאיתנו, לכל אזרח במדינת ישראל, ובטח לצה"ל ולמשרד הביטחון, לטפל בחברה של כל חייל שנפל כי היא זו שהיתה חלק המרכזי ביותר בחיים שלו בזמן שהוא נפל.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: אנחנו באנו לכאן היום כדי לספר על העמותה וכדי שאבי של מיכל אחותי וציקי של רינה ושל פז של אלה ויובל של דניאלה וכל החברים האחרים של כל החברות המדהימות שנמצאות כאן שאני בטוחה שהם מסתכלים עלינו עכשיו שיהיו גאים בעוד משהו שייעשה לטובת השיקום של החברות האלה.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: ראשית אנחנו רוצים להתחיל ולספר לכם מה זו חברה בשתי מילים, על איזה חברות אנחנו מדברים.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: נספר ממש בקצרה מי זו העמותה, למה היא קמה ומה היא עושה.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: אחר כך אני מזמינה את החברות לדבר ולהגיד מהלב את מה שהן מרגישות.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: כדי לספר לכם מה זו חברה, שתבינו, אני רוצה להקריא לכם כמה קטעים קצרים ממכתב שכתב גד עזרא השם ייקום דמו שנפל בחומת מגן כשניסה לחלץ חייל פצוע.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: זה גד.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: גד השאיר חודש לפני שהוא נהרג מכתב אצל חבר שלו ואמר לגלית החברה שלו שאם יקרה לו משהו אז הוא רוצה שהיא תקרא את המכתב הזה.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: היא אמרה: מה פתאום?
<תמר חיימוביץ-ריכטר: אני לא מוכנה.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: הוא אמר: בשבילי.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: ואז היא אמרה: אתה יודע מה?
<תמר חיימוביץ-ריכטר: כשנהיה נשואים חמישים שנה, בחתונת הזהב שלנו נפתח המכתב ונצחק עליו.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: גד חילץ פצוע, הוא קיבל צל"ש על זה.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: הוא נהרג בזמן הזה, תקופה לפני שהם היו אמורים להתחתן.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: הוא כתב: "גליתי היקרה שלי, אם המכתב הזה יגיע אלייך סימן שקרה לי משהו.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: אהובה שלי, אני מרגיש שמצד אחד אין דבר שאני רוצה בעולם יותר מלהיות איתך, לאהוב אותך, ולהקים איתך בית ומשפחה.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: אבל מצד שני, אין דבר שאני רוצה יותר מלצאת למבצע הזה ולהכות את הנבלים האלה מכה כזו גדולה כדי שלא יחשבו אפילו לעשות עוד פיגוע או אירוע חבלני, וייקחו בחשבון שכל פעם שיעשו זאת נכה בהם במקום הכי כואב שיכול להיות ונהיה מוכנים לשלם את המחיר.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: אני מוכן להיות המחיר הזה.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: יפה שלי, אני אוהב אותך כל כך והצער היחיד שלי הוא העובדה שאת תצטערי ושאני לא אזכה להיות זה שיגרום לך להיות מאושרת.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: הרי אין דבר בעולם שמגיע לך יותר מאושר.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: לכן אני מבקש מקסימה, שתהיי מאושרת, שתשמחי, שתאהבי, שתפרחי, כי כל כך ראוי לך.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: אני תמיד אשגיח עלייך מאיפה שאני אהיה ואדאג שתיפגשי עם אדם שייסב לך אושר יותר ממני.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: חמודה שלי, אל תשכחי, הכול לטובה, ואם זה מה שבחר ריבונו של עולם אז זה מה שצריך להיות.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: לנו נשאר רק לקבל זאת באהבה.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: אני אוהב אותך ותמיד אוהב אותך ותדעי שהדבר שנמצא לי בראש תמיד זו רק את גם ברגעים האלה.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: גם אני בטוח ברגע שיקרה לי מה שכבר קרה את תהיי הדבר האחרון שעליו אחשוב ואפרד מהעולם בידיעה שהייתי הכי מאושר שיכול להיות וזה בזכותך.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: תחשבי על זה שהפכת אותי לשמח ולמאושר באדם והבאת אותי לפסגות שכל חיי רק חלמתי להגיע אליהן.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: אני אוהב אותך יקירה ומודה לך על כל הטוב והאושר שהשפעת עליי בזמן שהיינו ביחד.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: בעצם לא היינו ביחד, אנחנו תמיד יחד.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: גם מלפני שבאנו לעולם וגם לאחר שנפרדנו ממנו אנחנו יחד, תזכרי את זה.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: יקרה שתמיד תמיד אנחנו יחד, הרי שורש נשמתנו אחד.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: אני מבטיח לך שאיפה שאני נמצא זהו המקום הנפלא ביותר שקיים.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: אני לא סובל ולא מצטער.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: הצער היחיד שלי הוא על הצער שייגרם למי שנשאר, לך ולמשפחה ולחברים.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: תפיצי את הבשורה יקרה, אין ייאוש.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: תמיד להיות בשמחה, זה מה שאני מבקש ממך גם אם זה קשה.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: אני יודע שממך אני יכול לבקש זאת בגלל שאני מכיר את השמחה והאושר הטבעיים שקורנים ממך תמיד ושבהם כל כך התאהבתי והם מה שמשכו אותי אלייך בהתחלה כשראיתיך לראשונה.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: יקרה שלי, אהובה שלי, אני אוהב אותך ותמיד אוהב.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: רק תבטיחי לי שתמשיכי הלאה ולא תתני לסדום לנצח.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: את המנצחת, וכך צריך להיות וכך נכון שיהיה.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: אוהב אותך לעד ולנצח נצחים ותמיד נמצא איתך, גדי".
<תמר חיימוביץ-ריכטר: אלו החברות שאנחנו מדברים עליהן, אלה החברות שהעמותה מטפלת בהן.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: המטרה של העמותה שלנו היא באמת לאפשר להן להשתקם, להקים בית חדש בישראל ולחיות חיים מאושרים למרות כל מה שקרה.
<תמר חיימוביץ-ריכטר: אימא שלי תיתן עכשיו כמה מילים על העמותה ועל הסיפור שלה.
<פיליס חיימוביץ: חברים, לפני 17 שנה ושלושה ימים, בשנת 1997, נפל בלבנון קצין צעיר מפלחה"ן נח"ל בשם אבי בוק השם ייקום דמו.
<פיליס חיימוביץ: אבי שירת במוצב בדרום לבנון עם חייליו שהוא כל כך אהב.
<פיליס חיימוביץ: החיזבאללה ירו פצצות מרגמה לתוך המוצב ואבי נהרג.
<פיליס חיימוביץ: הוא היה בן 22 ושישה ימים בעת מותו.
<פיליס חיימוביץ: הוא הותיר אחריו את משפחתו האהובה ואת ביתי הצעירה מיכלי איתה עמד להתחתן כעבור ארבעה חודשים.