GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<מאירה בסוק: אז יגידו להן: נכון, אתן לא עובדות במשרה מלאה.
<מאירה בסוק: לכן, הן עובדות בכל כך הרבה מקומות.
<מאירה בסוק: אבל בשום מקום אין להן כלום.
<מאירה בסוק: אני לא מדברת על פנסיות, ואני לא מדברת השתלמות, כי זה כמובן לא קיים.
<מאירה בסוק: אתן לךָ דוגמה: אישה בהיריון באחת מהעמותות האלה בחיים לא תקבל דמי לידה.
<מאירה בסוק: היא לא יכולה, כי אין לה את שלושת החודשים וכו'.
<מאירה בסוק: אני נתקלתי בזה בפעם הראשונה, ולדעתי זה הולך ומתגבר, ב-2006 כשזה התחיל עם האחיות, וב-2007 זה עבר למורות.
<מאירה בסוק: היום, אני רוצה להגיד לוועדה שיש גם מנהלות שהן עובדות קבלן.
דב חנין: אנחנו בדרך לזה שיהיו גם חברי-כנסת עובדי קבלן.
<מאירה בסוק: אני רוצה להגיד לך שזו שיטה מצוינת, כי ההפרטה הזאת היא לא רק הפרטה – אני לא מדברת כבר על כל הנשים שמרוויחות פחות משכר מינימום, אלא ההפרטה הזאת נותנת כל כך הרבה כסף למשרדים.
<מאירה בסוק: למה משרד הרווחה משלב כל כך הרבה נשים - - -
דב חנין: גברתי, עורכת-הדין בסוק, יש לי בקשה אלייך.
דב חנין: הסוגיה, שאת מעלה, היא סוגיה חשובה ביותר.
דב חנין: את עורכת-דין, ואת יושבת בארגון חשוב כמו נעמ"ת.
דב חנין: האם אתן יכולות להעביר אלינו, ואני אבדוק אולי גם עם יושבת-הראש הקבועה של הוועדה שנקדם יחד חקיקה שמגבילה את ההעסקה השעתית בישראל.
דב חנין: את צודקת, זו מכת מדינה.
<מאירה בסוק: זו הבעיה המרכזית.
דב חנין: גברתי, אנחנו אתך.
דב חנין: השתכנענו.
דב חנין: אנחנו בעניין.
דב חנין: אנחנו רוצים רק להיות מעשיים.
דב חנין: האם אתם יכולים לגבש כזו הצעת חקיקה?
<מאירה בסוק: אני אבדוק את זה.
דב חנין: אנא תעמדי אתנו בקשר.
דב חנין: אני חושב שזו סוגיה שאפשר לייצר סביבה קואליציה רחבה של חברות וחברי-כנסת ונעשה את זה.
<מאירה בסוק: מאה אחוז.
דב חנין: עורכת-הדין גרינבלט, גברתי, בבקשה.
<קרן גרינבלט: אני רוצה להגיד מספר מילים קצרות, שקצת מרחיבות את התמונה.
<קרן גרינבלט: דיברנו הרבה על העובדות הסוציאליות, ונמשיך להתמקד בנושא הזה, אבל רציתי, קודם כל, בהמשך לדבריך בפתיחה, לחבר את הנושא של ההעסקה הישירה לזווית המגדרית שלו.
<קרן גרינבלט: קודם כל, אומר ממש שניים וחצי נתונים:
<קרן גרינבלט: מבחינת אחוז הנשים במקצועות פסיכולוגיה, רווחה וקהילה – זה 86.6%, אחיות ומקצועות פרה-רפואיים – זה 85% נשים, טיפול סיעודי וילדים – 92.4%, הוראה והדרכה – 68.8%.
<קרן גרינבלט: בעצם, אנחנו רואות שמקצועות הטיפול, כמו שאתה אמרת בהתחלה, הם מקצועות נשיים.
<קרן גרינבלט: רציתי להגיד מילה למי שפחות מכירה כאן את התיאוריות הפמיניסטיות בנושא הזה.
<קרן גרינבלט: יש מושג שנקרא: מקצועות צווארון ורוד.
<קרן גרינבלט: בעצם, המושג הזה מתייחס למקצועות שככל שהופכים לנשיים יותר במובן של שיעור הנשים העוסקות בהן, כך פוחתים גם השכר המשולם עבור אותם מקצועות וגם היוקרה והערך התרבותיים והחברתיים של המקצועות הללו.
<קרן גרינבלט: אנחנו רואות את התופעה הזאת בכל העולם, וגם בארץ; מקצועות ההוראה הם דוגמה מאוד מובהקת.
<קרן גרינבלט: כמובן שזה במקצועות העבודה הסוציאלית, הרווחה והבריאות.
<קרן גרינבלט: אנחנו אפילו מתחילות לראות את זה במקצוע המשפטים; יש לנו עורכות-דין חברתיות, עורכות-דין במגזר הציבורי, לעומת עורכי-הדין הגברים שהם בעיקר אנחנו רואים שיעור גבוה שלהם במסחרי, - -
דב חנין: במגזר העסקי.
<קרן גרינבלט: - - במגזר העסקי, המכניס יותר.
<קרן גרינבלט: זו תופעה שהיא באמת תופעה רחבה וגלובאלית.
<קרן גרינבלט: זו תופעה שאנחנו חייבות להיאבק בה, משום שהמשמעות שלה היא לא רק הסתמכות על התפיסות המסורתיות של תפקיד האישה בחברה ולא רק על העובדה שההתייחסות החברתית והתרבותית לנשים בטיפול היא שזו האינטואיציה שלהן, שאלה הכישרונות שלהן ושלכן הן צריכות לעשות את זה מתוך אהבה, בחנם ובהתנדבות, אלא גם משום שהנושא הזה מנציח לא רק את התפקידים המסורתיים אלא גם את יחסי הכוח – גם את איפה נמצא הכסף ואיפה נמצא הכוח.
<קרן גרינבלט: ההעסקה הקבלנית, שמאפשרת העסקה פוגענית – זאת אומרת העסקה קבלנית אולי אם מסתכלים עליה בצורה טהורה ונטולת קונטקסט היא לא פוגענית בפני עצמה בהכרח – אבל העסקה קבלנית היא כזו, לפי השיטה הקיימת בישראל כיום, שמאפשרת פגיעה בכל הזכויות של העובדות בה.
<קרן גרינבלט: אנחנו רואות שרוב עובדות הקבלן בישראל לא רק במקצועות הטיפול, אבל גם במקצועות הטיפול, הן נשים.
<קרן גרינבלט: רוב העניות בישראל הן נשים.
<קרן גרינבלט: כל הדבר הזה הוא בעצם מערכת שלמה שמנציחה את יחסי הכוח המגדריים בחברה.
<קרן גרינבלט: לכן, הפעילות שאנחנו מובילות כיום בקואליציה להעסקה ישירה, ועוד לא ציינו את שם הארגון הזה שארגן את היום החשוב הזה בכנסת, הקואליציה הארצית להעסקה ישירה, שאני יועצת משפטית בשדולת הנשים ואנחנו חברות בקואליציה וארגונים רבים ונהדרים שאתם יכולים לראות את הרשימה שלהם בנייר העמדה שחולק.
<קרן גרינבלט: המאבק הזה, שכרגע מתמקד בהצעת החוק להעסקה ישירה במגזר הציבורי, בין היתר בא להיאבק בנושא של הנשים כנפגעות מרכזיות מהתופעה החברתית הבעייתית כשלעצמה.
<קרן גרינבלט: אני רק אגיד מילה לגבי החוק למי שלא מכיר אותו.
<קרן גרינבלט: הוא היה אמור לעלות היום להצבעה במליאה, ונדחה, בשל האירועים הביטחוניים, לשבוע הבא.
<קרן גרינבלט: קודם כל, חשוב לצאת בקריאה לחברי וחברות-הכנסת, שלצערי רק חבר-הכנסת חנין נמצא כאן, אבל אני מקווה שישמעו את הקריאה הזאת בכל המשכן, להצביע בעד החוק הזה.
<קרן גרינבלט: החוק הזה מאוד פשוט וקצר.
<קרן גרינבלט: הוא בסך-הכל אוסר על העסקה לא ישירה, על העסקה קבלנית, על כל צורותיה, למעט במקרים מאוד-מאוד קיצוניים שבהם זה יהיה בלתי סביר לדרוש מהרשות הציבורית להעסיק, במקרים של מיומנות מיוחדת או משהו בסגנון הזה.
<קרן גרינבלט: אנחנו כאן כדי באמת לקרוא קריאה ברורה לתמוך בחוק הזה, ולעצור את ההעסקה הקבלנית שהיא באמת עוד אחת מהצורות שבהן נשים מופלות וחוות דיכוי בחברה הישראלית.
דב חנין: גברת מיכל גבע, בבקשה.
<מיכל גבע: שמי מיכל גבע, ואני דוקטורנטית לסוציולוגיה ומגדר באוניברסיטת בר-אילן.
<מיכל גבע: חשוב לי להגיד שלפני שהתחלתי את הדוקטורט שלי, הייתי בעצמי עובדת קבלן, מנהלת.
<מיכל גבע: ניהלתי גם את מערכות הגיל רך במנהל קהילתי יובלים של רשת המתנ"סים בירושלים, וניהלתי גם מעון של "התחלה חכמה", אותם מעונות שגם נעמ"ת וויצ"ו מפעילים בצורה קבלנית.
<מיכל גבע: הלכתי לדוקטורט כי באמת התחושה שלי הייתה שהמערכת עצמה בנויה על ניצול.
<מיכל גבע: אני חוויתי ניצול, והרגשתי שאני חלק ממערכת שמבקשת ממני לנצל את העובדות שאני מעסיקה.
<מיכל גבע: הלכתי לדוקטורט, ובאמת קיבלתי תוקף ממחקרים ומהרבה גופי ידע שמראים איך בעצם זו שיטה ואיך התארגנה פה שיטה שמהותה ניצול ויחסי כוח.
<מיכל גבע: מעבר לזה, אנחנו גם עכשיו קבוצת חוקרים שכל אחד מאתנו בא בתחומו, מעבודה סוציאלית או מסיעוד, בא מהשטח ובא לחקור קצת יותר לעומק מה קורה פה מבחינת הסדרי העסקה ואיך בעצם הסדרי ההעסקה האלה מכשירים את הדרך ליחסי כוח ויחסי ניצול – איך הם מכשירים את הדרך, בעצם, להוציא עבודה מנשים מוכשרות, מסורות ואחראיות לא רק בזול אלא אפילו בחנם.
<מיכל גבע: זאת אומרת, אנחנו ראינו פה כל מיני דרכים וטקטיקות שבהן מחלצים עבודה מנשים בחנם.
<מיכל גבע: חשוב לי לדבר היום על שני דברים.
<מיכל גבע: אתה, דב, אמרת שזה אינטרס או תפיסה שרוב החברה שלנו לא מחזיקה פה, זאת אומרת אם באמת היו רואים את הדברים כמו שהם, הם לא היו מתאפשרים, וזה נכון, כי כשחושבים על עובדי קבלן, ההנחה של רוב האנשים היא: כאילו השכל הישר אומר לנו שאנשים מוכשרים הולכים לעבודות מסוימות, כלומר אם יש עבודה מורכבת שדורשת כישורים והשכלה אנשים מסוימים יגיעו למשרות האלה ובאמת יקבלו עבורן את הגמול ההוגן, ומי שמועסק על-ידי חברות הקבלן בשכר מינימום הם בדרך-כלל האנשים שהם לא מוכשרים ושבאים לעשות איזו שהיא עבודה פשוטה ולא מורכבת שאפשר להחליף אותם בבן-אדם אחר בקלות.
<מיכל גבע: אני חושבת שכבר עברנו את הנקודה הזאת.
<מיכל גבע: ברור כבר לכולנו שזה לא ככה.
<מיכל גבע: אנחנו לוקחים אנשים מוכשרים, אנשים מיומנים, אנשים בעלי ניסיון, ובעצם מפשיטים מהם את הכישורים שלהם.
<מיכל גבע: אנחנו רואים, למשל, שבמעבר מהעסקה ישירה להעסקה קבלנית עובדות בעבודה סוציאלית, בחינוך וכו' – הניסיון שלהן וההכשרה שלהן פתאום לא מתוגמלים בתלוש השכר שלהן.
<מיכל גבע: לגבי ההכשרה, המדינה כבר הפסיקה לתת הכשרה.
<מיכל גבע: חברות כוח-האדם לא נותנות הכשרה יותר על חשבונן.
<מיכל גבע: זאת אומרת, אם אני רוצה להיות עובדת טובה ומוכשרת, זה יבוא על חשבוני הפרטי.
<מיכל גבע: אני גם לא אקבל את התגמול על זה בתלוש השכר.
<מיכל גבע: זה תהליך שנקרא: deskilling – ממש הפשטה של הכישורים שדרושים לביצוע מטלה מסוימת מהעובד, וזו ההצדקה בעצם לתת לו גם את התגמול היותר נמוך.
דב חנין: גברת גבע, אני קוטע אותך לרגע.
דב חנין: קודם כל, בוקר טוב ליושבת-ראש הקבועה של הוועדה, שהייתה במאבקים פמיניסטיים אחרים בכנסת - -
עליזה לביא: מהבוקר.
דב חנין: - - מהבוקר.
דב חנין: אני מתנצל בפניכן.
דב חנין: הדיון זה הוא דיון מרתק.
דב חנין: אני פשוט חייב לרוץ לדיון אחר על חוק נורא ואיום של האכלה בכפייה של אסירים.
דב חנין: גברתי היושבת-ראש הקבועה, אנחנו שמענו פה באמת על המתכונת המגדרית של ההעסקה הישירה.
דב חנין: אני משאיר אתכם בידיים הטובות של יושבת-הראש הקבועה של הוועדה.
דב חנין: גברתי, אני בטוח שאת תדעי להוביל את זה במרץ ובתנופה לקראת מסקנות תקיפות וברורות שאני חושב שצריך להשיג אותן.
דב חנין: אני באמת מודה לך על ההזדמנות להיות בדיון הזה.
עליזה לביא: חבר הכנסת דב חנין, שוב, תודה רבה לך על כל העזרה, הסיוע והשותפות המלאה שלך בוועדה לקידום מעמד האישה - -
עליזה לביא: - - ובכלל בנושאים שאנחנו פועלים יחד לקדם אותם.
דב חנין: שיהיה לנו בהצלחה.
עליזה לביא: כמו שאמרתי, אני מתנצלת על האיחור, אבל הייתי בוועדה של השידור הציבורי שגם שם אנחנו מנסות, בעזרת התיקון הקיים, לקדם גם את מקומן של נשים והרבה מעבר לייצוג הולם.
עליזה לביא: הגיע הזמן שזה יהיה חצי-חצי בלי טובות ובלי זכויות, אלא כי כך צריך להיות.
עליזה לביא: דלית, תעשי לי סדר.
<דלית אזולאי: עכשיו מדברת מיכל גבע, דוקטורנטית.
עליזה לביא: מה נושא הדברים שלה?
עליזה לביא: אם תוכלי, תכניסי אותי לנושא.
<מיכל גבע: בעצם, זה נושא מאוד רחב.
<מיכל גבע: שמי מיכל גבע, ואני דוקטורנטית באוניברסיטת בר-אילן.
עליזה לביא: מה נושא עבודת המחקר שלך?
<מיכל גבע: איך אופני ההעסקה בעצם משפיעים לא רק על העובדות עצמן ועל נשים אלא גם על איכות הטיפול ועל מנגנוני ההשתקה גם של הדרג המקצועי וגם של ההורים במקום הזה.
<מיכל גבע: כמו שאמרתי קודם, באתי מהשטח.
<מיכל גבע: ניהלתי את מערכות הגיל רך במנהל קהילתי "יובלים", ואני גם ניהלתי מעון של משרד התמ"ת, משרד הכלכלה, דרך רשת "התחלה חכמה".
<מיכל גבע: כבר אז היה ברור לי שיש פה מערכת יחסי כוח שמהותה ניצול של העובדות.
<מיכל גבע: התחלתי לחקור, וגילינו הרבה מאוד דרכים שבהן הניצול הזה מתאפשר.
<מיכל גבע: דיברתי קודם על ה-deskilling – זה שאנחנו מניחים שהאנשים היותר מוכשרים שבאים לבצע את העבודות מורכבות מתוגמלים בהתאם, אבל אנחנו ראינו פה היום, וכל השבוע הזה בכלל, שאנחנו עוסקים בהעסקה ישירה, שזה לא כך הדבר.
<מיכל גבע: הדבר השני, שמאוד-מאוד חשוב לי לדבר עליו, הוא נושא היעילות.
<מיכל גבע: אני לא יודע מי מכם שמע את שמחון, וגם היה קליפ כזה בפייסבוק וביוטיוב שבו הוא אומר: הרי מה העסקת קבלן נועדה לפתור במקור?
<מיכל גבע: – את חוסר היעילות שהייתה במגזר הציבורי.
<מיכל גבע: זאת אומרת, הוא מתאר שם את אותו ראש עיר שמגיע למחלקת תברואה, ו-60% מעובדי התברואה בכלל לא נמצאים שם, ובין העובדים זה בא לשעתיים ביום, וזה בא לשלוש שעות ואין יעילות.
<מיכל גבע: ואז, בעצם, התחילו להעביר את זה לחברות כוח-אדם שהן מודדות את היעילות בכלים בכלל מעולם תוכן אחר.
<מיכל גבע: זאת אומרת, איך אנחנו מודדים את היעילות של טיפול?
<מיכל גבע: האם אנחנו מודדים אותו כמו שהיו מודדים פעם במפעלים?
<מיכל גבע: בן-אדם שעובד במפעל, אתה יודע למדוד את היעילות שלו, את התפוקה שלו, למשל הוא עשה X מוצרים בשעה.
<מיכל גבע: איך אנחנו מודדים בכלל את היעילות של טיפול?
<מיכל גבע: האם זה מספר התיקים שעובדת סוציאלית מטפלת בהם?
<מיכל גבע: האם מטפלת שמסתדרת, ככה, 2-3 מטפלות על 30 ילדים בני שנתיים – זה טיפול איכותי?
<מיכל גבע: האם זו ההגדרה שלנו של טיפול איכותי?
<מיכל גבע: ככה הוא נמדד.
<מיכל גבע: זאת אומרת, כל המרכיבים האינטימיים של היחסים, של בניית מערכת יחסים בין אנשים, שזו מהות הטיפול, וזה מה שמלמדים אותנו כשאנחנו באות לטפל, כשאנחנו באות להיות עובדות סוציאליות וכשאנחנו באות להיות מטפלות או מטפלות סיעוד, לא נכללים.
<מיכל גבע: אנחנו לא מקבלות על זה תגמולים בכלל.
<מיכל גבע: זאת אומרת, אם אנחנו רוצות להיות עובדות טובות, ואנחנו רוצות להיות עובדות טובות כי זה חשוב לנו וזה הערך העצמי שלנו גם וזה מה שבשבילו באנו לעשות את זה בכלל, אנחנו צריכות לעשות את זה על חשבון הזמן הפרטי שלנו ועל חשבוננו הפרטי.
<מיכל גבע: כשאני הייתי מנהלת מעון, הייתי עובדת מהשעה 06:00 בבוקר עד השעה 22:00 בלילה.
<מיכל גבע: זאת אומרת, ב-06:00 העובדות שלי היו יודעות שאני עונה לטלפונים, ואז היו מתחילים הטלפונים על סידור עבודה ו"אני חולה" ו"תמצאי לי מישהי להחליף אותי", וכמובן שלא נתנו לי לקחת כוח-אדם מעבר לתקן ואז הייתי צריכה גם להוציא המון אנרגיה על ההעסקה השעתית הזאת של "בואי תחכי בבית למתי שאני אקרא לךְ, למתי שאצטרך אותךְ", שחלילה לא ישלמו למישהי על שעה שהיא כביכול לא עובדת.
<מיכל גבע: זה טלפונים מההורים על הילדים שלהם.
<מיכל גבע: זו מהות העבודה שלי.
<מיכל גבע: אני מנהלת מעון של ילדים קטנים על חשבוני האישי.
<מיכל גבע: כל העבודה הזאת, ויש פה המון-המון סיפורים כאלה, לא נמדדת ולא מתוגמלת.
<מיכל גבע: הדרג המקצועי במקומות האלה, וזו קריאה מאוד-מאוד חזקה, מושתק לחלוטין.
<מיכל גבע: אין לנו say בכל מה שקשור לקביעת החלטות.
<מיכל גבע: אנחנו באים, אנחנו בשטח, אנחנו באים עם הידע המקצועי, ומי שעושה את ההחלטות בפועל זה הדרג הניהולי, הדרג הביורוקראטי שכולנו יודעים מהו האינטרס שלו, ובמיוחד כשאלה חברות הקבלן.
<מיכל גבע: האינטרס שלהם הוא קודם כל ההישרדות של חברת הקבלן, וזה איזה שהוא רווח.
<מיכל גבע: יש כסף.
<מיכל גבע: הרי כולנו יודעים שיש כסף ושיש מישהו שגוזר על זה גם איזה שהוא קופון.
<מיכל גבע: זאת אומרת, אנחנו משלמים פה למתווך.
<מיכל גבע: הדיון פה הוא לא רק דיון על שכר ותנאי עבודה – הוא גם דיון על יושרה מקצועית.
<מיכל גבע: הוא דיון על טיפול, והוא על היכולת שלנו, בתור מטפלות, לעשות את העבודה שלנו כמו שצריך ולתווך קצת על הפער הזה בין כמה שאנחנו בתור חברה מעריכים את הטיפול לבין כמה שאנחנו משקיעים משאבים לאפשר טיפול איכותי.
<מיכל גבע: אני מאוד מקווה שיהיו שינויים במערכת הזאת.
<מיכל גבע: תודה רבה.
עליזה לביא: גברת עדי קרספי, עובדת-סוציאלית – עדות אישית.
עליזה לביא: את יכולה לשתף אותנו בעדות אישית שלך?
<עדי קרספי: אני עובדת סוציאלית.
<עדי קרספי: תכף אספר.
<עדי קרספי: אני לא עורכת-דין.
<עדי קרספי: אני מקווה שאשאר במקצוע, ועוד נראה.
<עדי קרספי: כמו שאמרתי, אני עדי קרספי, בעלת תואר ראשון בעבודה סוציאלית, ואני עובדת קבלן.
<עדי קרספי: בשלוש השנים האחרונות פיתחתי וריכזתי תכנית עירונית בתחום צעירים בסיכון בירושלים.
<עדי קרספי: עבדתי מטעם מרכז הצעירים, שהוא שירות של העירייה, אך על תלוש השכר שלי לא מתנוסס הסמל של עיריית ירושלים אלא הסמל של חברת "אריאל", החברה העירונית.
<עדי קרספי: לפני כשנה אני ושאר עובדי המרכז פוטרנו בעקבות הלנת שכר של כלל העובדים, והועסקנו מחדש ללא צבירת זכויות דרך חברת "אריאל".
<עדי קרספי: נציגי העירייה היו מאוד גאים שהם הצליחו להסדיר את המעבר הזה.
<עדי קרספי: גם אנחנו שמחנו, כי קיבלנו את המשכורת שלנו בזמן.
<עדי קרספי: עם זאת, גם אחרי המעבר לחברת "אריאל", כפי שמיה ציינה, לא קיבלתי את הסכם השכר הענפי של העובדים הסוציאליים בעמותות.
<עדי קרספי: גם כשדרשתי לקבל את המגיע לי, נעניתי בסירוב, כיון שמי שמעביר את הכסף לתלוש השכר שלי הם לא העירייה ולא המדינה אלא ה"ג'וינט".
<עדי קרספי: אני תוהה למה מנכים לי אחוז מהשכר שלי, כמו לשאר עובדי המדינה והעירייה.
<עדי קרספי: אני עובדת מדינה או שאני לא עובדת מדינה?
<עדי קרספי: זה לא ברור כאן כנראה.
עליזה לביא: מי הבוס הישיר שלך?
<עדי קרספי: הבוס שלי הישיר הוא מרכז הצעירים.
עליזה לביא: ששייך לעירייה?
<עדי קרספי: הוא ממומן גם על-ידי עיריית ירושלים וגם על-ידי קרנות שונות.
<עדי קרספי: אני אפילו לא יודעת מה ההקשר.
<עדי קרספי: אבל, כולנו ביחד עברנו ממנהל קהילתי, שלא היה לו ממש קשר לעבודה שלנו הישירה שלנו, לחברת "אריאל" שמורכבת מ-1,500 עובדים שכולם עובדים באגפים של העירייה, ולא מועסקים ישירות דרך העירייה עצמה.
עליזה לביא: בתלוש המשכורת שלך יש הפרשות כלשהן לקרנות?
עליזה לביא: את יודעת לקרוא את התלוש שלך?
<עדי קרספי: כן, ברור שאני יודעת לקרוא את התלוש.
עליזה לביא: את יודעת ללמוד, דרך התלוש שלך, למי את?
עליזה לביא: או שאין בעצם?
<עדי קרספי: כאילו מופיע רק השכר, פנסיה וקצת הוצאות על נסיעה.
<עדי קרספי: יש לי, כמובן, דמי הבראה, וכל הדברים שהם בחוק.
<עדי קרספי: לפני כן קיבלתי אך ורק עשרה ימי חופש, ואין קרן השתלמות כמובן.
<עדי קרספי: אין לי יכולת לצבור ותק.
<קריאה: את עובדת שעתית או עובדת משרה?
<עדי קרספי: אני עובדת משרה.
<קריאה: מצבך טוב.
<עדי קרספי: אני חותמת כל שנה מחדש.
עליזה לביא: כן, זה כדי שלא תצברי ותק, ואז למעשה יהיו לך זכויות.
<קריאה: ללא פיצויים.
עליזה לביא: כן, ברור.
עליזה לביא: אנחנו מכירים את זה מעוד גופים.
עליזה לביא: אגב, יש את זה גם באקדמיה.
עליזה לביא: יש מרצים שמועסקים עשרה חודשים, וחלקם אפילו פחות.
עליזה לביא: אלה מרצים מן החוץ.
<קריאה: זה אוכל את המדינה מבפנים.
עליזה לביא: כן, אנחנו רואים את זה.
עליזה לביא: אגב, זה גם פה בכנסת.
<עדי קרספי: מעניין אם גם שאר חברי-הכנסת היו מועסקים בהעסקה לא ישירה, מה הייתם עושים?
<עדי קרספי: מעניין אם גם אז היו שותקים כאן.
עליזה לביא: לכן, מאוד חשוב באמת הדיון הזה ביום הזה, היום שמוקדש לנושא הזה.
<עדי קרספי: אם אפשר, אני רוצה להמשיך.
<עדי קרספי: לא סיימתי.
<עדי קרספי: בעבודה שלי שיניתי חיים של הרבה צעירים בסיכון בירושלים.
<עדי קרספי: קיימתי פגישות טיפוליות עם מעל למאה צעירים בסיכון.
<עדי קרספי: הקמתי וריכזתי פורום של 13 ארגונים שעובדים עם צעירים בסיכון בירושלים, ודרכו הצלחנו לאגד משאבים ולפתח שירותים עירוניים.
<עדי קרספי: אני עושה שינוי גדול בחיים של רבים, ומתוך אינטרס מובהק של עיריית ירושלים וגם של מדינת ישראל.
<עדי קרספי: העירייה והמדינה נהנות מפירות עבודתי, כאשר אף גוף, כפי שתואר לפני כן, לא לוקח אחריות על שכרי.
<עדי קרספי: אני העובדת הוותיקה ביותר בארץ, וציינו לפני כן את תנאי ההעסקה שלי.
<עדי קרספי: נבחרתי לייצג את כלל עובדות ועובדי התכנית בארץ, והשכר שלי הוא הנמוך ביותר וללא תנאים סוציאליים.
<עדי קרספי: בעבודתי אני נמצאת בפני דילמה: איך אני אמורה לעזור לדור העתיד לצאת ממעגל העוני, כאשר אנחנו בעצמנו נמצאים במלחמת קיום?
<עדי קרספי: איך אנחנו יכולים להבטיח להם להתפרנס בכבוד, כאשר ככל הנראה אותם צעירים, שנמנים על השכבות החלשות ביותר בחברה, יועסקו גם הם על-ידי קבלן וגם להם תהיה מלחמת קיום?
<עדי קרספי: האמת היא ששיטת ההעסקה הלא ישירה, שהבית הזה הגה, גורמת לכך שבקרוב כל שירותי הרווחה יהיו לא רלוונטיים.
<עדי קרספי: פשוט לא תהיה כאן רווחה.
<עדי קרספי: תחלופת העובדים, כפי שצוין לפני כן, במגזר השלישי גבוהה.
<עדי קרספי: כשני שליש מהמועסקים הינם בעלי ותק של עד שנתיים בארגון.
<עדי קרספי: זה פוגע במטופלים שלנו, כי מדובר במקצועות בהם הניסיון והקשר הטיפולי הם הנכסים המרכזיים בעבודה.
<עדי קרספי: זה פוגע בנו, כי אין לנו ביטחון תעסוקתי.
<עדי קרספי: זה פוגע בחברה הישראלית, כיון שאם התקציבים ייעצרו השירותים ייפסקו.
<עדי קרספי: זה פוגע גם ביכולת המשילות שלכם.
<עדי קרספי: יכולת הפיקוח על השירותים האלה קטנה, ואינטרסים של תורמים נכנסים לשיקולי העבודה.
<עדי קרספי: משרד הרווחה עושה את השימוש המקיף ביותר בהעסקה לא ישירה מבין כלל משרדי הממשלה.
<עדי קרספי: זה לא מפתיע שלמעלה משליש מהעובדים הסוציאליים הם עובדי קבלן.
<עדי קרספי: מה אתם הייתם עושים, כאילו אם, שוב, כל כך הרבה מחברי-הכנסת לא היו עובדים בהעסקה ישירה?
עליזה לביא: עוד פעם תאמרי את הנתון הזה.
עליזה לביא: בעצם, את אומרת ששליש מהעובדים הסוציאליים הם - - -
<עדי קרספי: יותר משליש.
<עדי קרספי: זה גם הנתון של פעם.
<שירה איתן: 6,000 מ-15,000, ו-75% ממסיימי העבודה הסוציאלית כיום עתידים להיקלט בשירותים מופרטים.
עליזה לביא: ישבתם עם מנכ"ל משרד הרווחה בעניין?
<קריאה: יש פה נציגה של משרד הרווחה.
<עדי קרספי: יש פה נציגה של משרד הרווחה.
<עדי קרספי: רציתי לציין שכל הזמן מבקשים מאתנו להביא תלושים ולהביא את הדברים של העובדות, את הנתונים והמחקרים.
<עדי קרספי: מעניין אותי לדעת איפה הפיקוח של המדינה.
<עדי קרספי: כאילו גם את זה אנחנו צריכות לקחת בהתנדבות?
<עדי קרספי: ! אנחנו עושות את זה.
<עדי קרספי: אני נציגה של איגוד העובדים הסוציאליים.
<עדי קרספי: אבל, גם את זה אנחנו צריכות לעשות בהתנדבות?
<עדי קרספי: ! איפה המדינה כאן?
<קריאה: למדינה אין נתונים.
<קריאה: היא לא עושה מאמץ לאסוף את הנתונים.
<עדי קרספי: העובדה שהיא לא מתערבת - - -
עליזה לביא: מי מייצג את משרד הרווחה?
עליזה לביא: גברתי, מה שמך?
<יוספה גולן: יוספה גולן.
עליזה לביא: אתן לך לדבר, אבל אני רק רוצה הבהרה.
עליזה לביא: האם הנושא הזה נמצא על שולחנו של המנכ"ל?
עליזה לביא: האם אתם ערים לכך שלמעלה משליש מהעובדים הסוציאליים במדינת ישראל – אלה התנאים המחפירים בתנאי העבודה שלהם?
עליזה לביא: האם זה משהו שבעצם מדברים עליו במשרד או שזו המציאות ואתה עובדים?
<יוספה גולן: קודם כל, אני אעביר את רוח הדיון היום ישירות למנכ"ל.
<יוספה גולן: אני חושבת שזה דיון מאוד חשוב.
<יוספה גולן: אני יודעת שהמשרד שלנו פועל על-פי הכללים הנהוגים במדינה וכחוק.
<יוספה גולן: יחד עם זאת, אני רוצה לציין, וגם אמרתי בהערה קודמת בדיון הזה עקב דברים שנאמרו על המשרד שלנו, כשגברתי לא הייתה, שמאוד חשוב לבסס את הדברים האלה על נתונים.
<יוספה גולן: אני מקשיבה ואני רושמת, ואני באמת אקח את זה ואהיה שליחה של הדיון הזה למשרד.
<יוספה גולן: אבל אני רוצה לוודא את הנתונים האלה – צריך לבדוק שהנתונים האלה הם אמנם כאלה.
<קריאה: אז למה אתם לא אוספים אותם?
<קריאה: אני יכולה, בבקשה, להעיר הערה?
<מיכל גבע: יש נתונים שהכנסת אספה.
<מיכל גבע: יש מחקרים שהוזמנו על-ידי הכנסת בנושא הזה של העסקה ישירה, ושל חוקרים של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
<מיכל גבע: זה לא משהו שהוא- - -
<קריאה: אבל הם לא כמונו עובדים - - -
עליזה לביא: התבלבלתם.
עליזה לביא: מישהו פה מנהל את הדיון.
עליזה לביא: גברתי, עם כל הכבוד, באמת, את ממונה על מעמד האישה במשרד, נכון?
עליזה לביא: אני רואה בעובדה – אני מודה לך שאת אתנו כאן הבוקר – שהסמנכ"ל הבכיר למנהל ומשאבי אנוש, שהיה צריך להיות כאן, לא נמצא כאן, מבחינתי, זה לא מקובל.
עליזה לביא: דיון כזה לא יכול להיות ללא האינסטנציה המקצועית.
עליזה לביא: אני מבקשת לפרוטוקול להביע את מחאתי על כך.
עליזה לביא: אני רוצה ישיבה עם מנכ"ל משרד הרווחה בעניין הזה.
עליזה לביא: לא מקובל עלי.
עליזה לביא: אני רוצה לדעת מה נעשה עד כאן.
עליזה לביא: אני גם מבקשת דו"ח מהמ.מ.מ.
עליזה לביא: שיפרוש את המציאות הזאת בשלל המקצועות כדי לדעת באמת בנושא הזה של עובדות סוציאליות, כשהמקום כאן לברך על העבודה שלכן, על דרך הנתינה שלכן ועל ההתמודדות שלכן באמת לאורך כל הדרך, ואנחנו רואים את זה בכל מנעד התפקידים שאתם נושאים.
עליזה לביא: לא יעלה על הדעת שלמעלה משליש מהעובדות הסוציאליות – אלה יהיו תנאי ההעסקה שלהן.
עליזה לביא: אני רוצה לקיים דיון נפרד על זה.
עליזה לביא: תמשיכי בבקשה.
עליזה לביא: את סיימת?
עליזה לביא: אם כך, נחזור אלייך.
<עדי קרספי: יש לי עוד כמה דברים.
<עדי קרספי: כיום, אני בתהליכי קליטה לעבודה דרך רשות מקומית.
<עדי קרספי: אני לא אעבוד בתקן, אלא כעובדת פרויקטורלית לשנה אחת בלבד.
<עדי קרספי: לצערי, כיון שעד כה לא חל עלי הסכם השכר של העובדים הסוציאליים, הניסון שצברתי אמנם ייחשב בעבודה שאני עושה אבל לא ייחשב בתלוש השכר שלי, ואני אתחיל לעבוד כמו עובדת שכרגע יצאה מהלימודים שלה בדרגה הנמוכה ביותר של העובדים הסוציאליים.
<עדי קרספי: אני עושה את זה כי אני מאמינה במקצוע ואין לי ברירה אחרת.
<עדי קרספי: רק ככה אני אוכל לעלות בדרגות השכר, לקחת חלק בהשתלמויות, להתמקצע ולקבל תנאים סוציאליים טובים יותר.
<עדי קרספי: כפי שציַינו כרגע, וזה לא סוד, מקצוע העבודה הסוציאלית הוא מקצוע נשי.
<עדי קרספי: גם אמי עובדת סוציאלית ואבי הפציר בי שלא ללמוד את המקצוע הזה כדי שלא איאלץ להיות תלויה בפרנסת בן זוגי.
<עדי קרספי: בחרתי במקצוע הזה מתוך אמונה שהמדינה ואתם, אתן, לא תתנו לנו ליפול.
<עדי קרספי: אני מתבדה בכל פעם מחדש.
<עדי קרספי: אסיים בסיפור קצר.
<עדי קרספי: לפני כמה חודשים הגיע אלי צעיר, חייל שהשתחרר באותו יום מצה"ל.
<עדי קרספי: לאותו חייל משוחרר לא היה היכן להתגורר.
<עדי קרספי: יחד מצאנו לו סידור מגורים, עבודה, והוא החל ללמוד בקורס שיפתח אותו לעתיד.
<עדי קרספי: לכל אורך הטיפול הוא לא הפסיק להתפלא ולשאול למה אני עוזרת לו.
<עדי קרספי: אני הסתכלתי לו בעיניים ואמרתי לו, שאנחנו בעירייה רואים בהון האנושי פוטנציאל גבוה לפיתוח העיר כי הצלחה שלו היא הצלחה שלנו כי לעיריית ירושלים אכפת מהתושבים שלה ואכפת ממנו.
<עדי קרספי: אני תוהה מדוע ומתי לכם יהיה אכפת ממני, מאתנו.
<מיה חסקל: שמי מיה חסקל, ואני מעמותה, מחטיבת העובדות הסוציאליות המופרטות באיגוד העובדים הסוציאליים.
עליזה לביא: את דיברת, נכון?
<מיה חסקל: אני דיברתי.
עליזה לביא: אנחנו חייבים לסגור את הדיון עד המליאה.
עליזה לביא: מי לא דיבר עדיין?
עליזה לביא: משרדי הממשלה לא דיברו.
עליזה לביא: אמנון פורטוגלי ממרכז חזן במכון ון-ליר, בבקשה אדוני.
<אמנון פורטוגלי: כמו שאמרת, אני חוקר במרכז חזן במכון ון-ליר, אבל אני רוצה להתחיל ממשהו קצת אחר.
<אמנון פורטוגלי: בגדול, צריך להבחין בין הנזק שנגרם לנשים, עובדי הקבלן, במקרה הזה אנחנו במעמד האישה, לבין הכדאיות והנכונות למדינה בכלל לעשות את כל הסיפור הזה של העסקת עובדים דרך עובדי קבלן.
<אמנון פורטוגלי: אתן דוגמה מעבודה שעשו סטודנטים שלי באוניברסיטת תל-אביב על עובדי הסיעוד, וזה בדיוק בשבילךְ.
<נוגה איתן: יש עוד מרכיב – הטיפול - - -
עליזה לביא: מי גברתי בבקשה?
<נוגה איתן: אני נוגה איתן ממרכז חזן.
עליזה לביא: אני לא יודעת מי את וגם לא הפרוטוקול.
עליזה לביא: אם את רוצה להעיר הערה, תצייני, כי הדברים פה נרשמים.
<נוגה איתן: אני נוגה איתן.
<אמנון פורטוגלי: יש חוק סיעוד במדינה.
<אמנון פורטוגלי: הנתונים פה הם מלפני שמונה שנים, אבל בגדול זה סדר-גודל של שלושה מיליארדי שקלים.
<אמנון פורטוגלי: זה חוק נהדר.
<אמנון פורטוגלי: יש 120,000 קשישים זכאים, ועובדות בזה למעלה מ-60,000 מטפלות – הרבה יותר מאשר עובדות סוציאליות.
<אמנון פורטוגלי: 90% ומשהו שם הם נשים, ושם כמעט 100% זה עבודה באמצעות עובדי קבלן.
<אמנון פורטוגלי: קורה שם דבר מעניין; המוסד לביטוח לאומי ומשרד הרווחה בנו תעריף יוצא מן הכלל נכון – אני בא ממנהל עסקים, ועברתי על התעריף – והוא כולל את כל הסעיפים שצריך החל משכר מינימום פלוס 4% עם פיצויים, פנסיה, גמל, השתלמות, הסעות ועם כל מה שצריך, וכמובן מע"מ.
<אמנון פורטוגלי: לפי זה, הם משלמים לחברות כוח-האדם.
<אמנון פורטוגלי: אבל, חברות כוח-האדם לא מעבירות את זה לעובדים שלהן.
<אמנון פורטוגלי: הן לא משלמות להן: לא את הפנסיה, לא את הגמל, לא את הפיצויים, לא עושות השתלמויות וכל הדברים הטובים.
<אמנון פורטוגלי: התוצאה היא שלמרות שבתמחיר יש רווח של 4% לחברות הסיעוד, אחרי שהן הוציאו את כל ההוצאות שלהן של הארגון וכו' והן היו צריכות להרוויח בגדול כ-100 מיליון שקל על תקציב של שלושה מיליארדים, הן מרוויחות למעלה מ-400-500 מיליון שקל.
<אמנון פורטוגלי: יש שם רווח סמוי בעזרת זה שכספים שמשרד הרווחה משלם להן, והוא חייב לשלם להן, שכן זה התמחיר שלו – הן לוקחות את זה לכיס ולא מעבירות את זה הלאה.
<אמנון פורטוגלי: משרד הרווחה לא טיפש, ויש שם אנשים מצוינים והם עלו על הנקודה הזאת ורצו להוציא מכרז שיתקן את זה ושלמשל ייצור סיטואציה שהם משלמים רק אם חברות הסיעוד באמת מעבירות את הכסף לעובדים, ואם לא – שחברות הסיעוד לא יקבלו את זה.