GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<ד: אבל זה הרגע שבו הבנתי שאני לא רוצה לחיות את החיים שלי במסגרות סגורות ולא רוצה להמשיך עם מצבי הסיכון ובא לי להיות ילדה נורמטיבית קצת, לא כמו שגרים בבית, אבל לתפקד ולעבוד ולשנות את החיים שלי, להשיג הכול בעצמי, וגם אחרי שקיבלתי את הצ'אנס מרונית הבנתי שאני צריכה לקחת אותו בידיים ולעבוד איתו.
<רונית לב-ארי: את יכולה להגיד מילה על הקשר עם ההורים?
<רונית לב-ארי: בגדול?
<ד: הקשר שלי עם ההורים מגיל 13 הוא קשר בעייתי.
<ד: עכשיו בתקופה האחרונה אנחנו כן בקשר, למרות שהקשר הוא תמיד היה ללכת על ביצים.
<ד: הייתה תקופה ארוכה שלא היינו בקשר בכלל, היו כמה תקופות כאלה כשהייתי בהוסטל שלא היינו בקשר למשך חצי שנה ויותר, חזר הקשר עוד פעם - - -
<מור ליפין: כי את בחרת, זה חשוב שתגידי.
<ד: גם כל פעם ששאלו, כשברחתי ממסגרות, הסיבה הייתה הרבה פעמים שרצו להחזיר אותי לבית ואני לא רציתי, כי זיהיתי שהבית הוא מקום שלא יעשה לי טוב אם אני אהיה שם, לכן ברחתי המון המון פעמים.
<ד: כשהגעתי להוסטל ניתקתי את הקשר מרצוני כי ידעתי שהקשר באותה תקופה לא עושה לי טוב.
<ד: אחרי שלוש שנים וחצי אני יכולה לסדר את הקשר שלי עם ההורים כך שכן יהיה קשר, אבל הוא יהיה גם במרחק שהוא טוב גם בשבילי וגם בשבילם והוא לא הורס לאף אחד.
<רונית לב-ארי: יש לה שתי אחיות קטנות תאומות שהיא מאוד חשובה להם, וגם ההורים היום למדו שיעור קטן והקשר חשוב.
<רונית לב-ארי: ואני רוצה להגיד שאנחנו נותנות מאוד לגיטימציה וגיבוי לנערות שלא רוצות קשר עם המשפחה, אנחנו לא עובדות על הקשר כשהנערות לא רוצות ואנחנו במקביל כן בקשר עם ההורים, אבל מאוד בלתת לגיטימציה לנערה לקחת את המרחק.
<רונית לב-ארי: באופן חד משמעי.
<רונית לב-ארי: אין לנו פה מדיניות של בכוח לשמור על קשר.
<רונית לב-ארי: היום הקשר הוא ממקום אחר, ממקום של כוח, שהיא שולטת עליו, היא עושה מה שמתאים לה וההורים למדו לקבל את זה.
עליזה לביא: אכן, חליפה לפי מידה.
עליזה לביא: באמת רואים פה עבודה בפינצטה ממש.
<רונית לב-ארי: הייתה נערה אחת, שהיא עכשיו בצבא, אחת הגאוות שלנו גם, שכל פעם הייתה אומרת 'למה זו ולמה זו ולמה זו', והיא הייתה בין המיוחדות.
<רונית לב-ארי: אמרתי לה יום אחד, 'את יודעת מה?
<רונית לב-ארי: נביא לכולם נעל 36', וזהו.
<רונית לב-ארי: אז אחרי יומיים היא רצתה להגיד 'למה זו?' ואז אמרה 'אה, נעליים, נעליים'.
<רונית לב-ארי: נעבור לאיריס, מנהלת העמותה.
<איריס טברסקו: קשה אחרי ד' ו-א'.
עליזה לביא: להיפך.
<איריס טברסקו: כן, אבל צריך אוויר.
<רונית לב-ארי: זו עבודה של ד', אני חייבת להשוויץ.
<רונית לב-ארי: היא נורא מוכשרת.
עליזה לביא: מאיפה הסבלנות?
<קריאה: היא לא ציינה שגם קיבלה, לדעתי לפני שבועיים, תעודה של 12 שנות לימוד מהיל"ה ובדרך להשלים.
<רונית לב-ארי: תשלים בגרויות.
<רונית לב-ארי: היא גם תלמד לימודים אקדמיים.
<איריס טברסקו: הכפר הזה בעצם זה איזה שהיא הגשמה של חלום של הרבה אנשים, גם של תורמת, גב' סוזן אשנר, שהייתה בעצמה נערה בסיכון, בת למשפחה של 8 ילדים שכולם במצב מאוד קשה והיא מצאה את דרכה והגיעה לסיטואציה, יחד עם בעלה, הכירה את בעלה בגיל 18, ביחד הם צמחו והגיעו למצב שהם תרמו לכאן 8 מיליון דולר.
<איריס טברסקו: הם בעצם הסתובבו בארץ, עשו טיול בארץ בכל מיני מוסדות, ראו הרבה מאוד בנים מחוץ לבית וסוזן שאלה 'מה עם הבנות?', אמרו לה 'בנות, זה בסדר, אין בעיה עם בנות וגם אין כסף'.
<איריס טברסקו: אז סוזן אמרה, 'יש בעיה ויש כסף'.
<איריס טברסקו: זה בעצם היה חלום שלה, שהתחבר לחלום של אנשי משרד הרווחה שחשבו שצריך פתרון לנערות.
<איריס טברסקו: והחלום שלנו.
<איריס טברסקו: בעצם התחלנו את הדיון, התרומה התקבלה לפני עשר שנים, רונית ואני הצטרפנו בערך לפני שמונה ואז הבנו שזה ייקח קצת זמן להקים פנימייה וכפר לנערות בסיכון אז החלטנו לפתוח את ההוסטל בראשון לציון, כסוג של בית לדוגמה.
<קריאה: סקיצה.
<קריאה: זה כמו טיוטה.
<איריס טברסקו: זה יותר מסקיצה, זה בית לדוגמה ממש.
<רונית לב-ארי: הן קוראות לעצמה טיוטה.
<איריס טברסקו: פתחנו את הבית שם לפני שבע שנים בדיוק ובשבע השנים האלה למדנו די הרבה.
<איריס טברסקו: במהלך שבע השנים האלה, אני בדיוק ספרתי אתמול את הסטטיסטיקה ויש לנו כבר 58 בוגרות, לכל המעוניינים.
<איריס טברסקו: זאת אומרת 58 נערות עברו בבית רות, מתוכן 19 היו מתחת לשלושה חודשים.
<איריס טברסקו: שלושה חודשים זה איזה שהוא פרק זמן של בדיקה, לראות אם זה מתאים או לא.
<איריס טברסקו: ומתוך ה-39 נערות שנשארו, יש לי את הסטטיסטיקה, 35 נערות הן סיפורי הצלחה.
<איריס טברסקו: סיפור הצלחה זה אומר כל סוג של השתלבות בקהילה בחזרה, זה יכול להיות צבא, יש לנו 7 נערות, יותר, אני סופרת מי שתוך שנה מהעזיבה אצלנו, 7 נערות שתוך שנה הלכו לצבא ועוד נערות שהלכו לשירות לאומי, יש לנו 4 אמהות שמטפלות בילדים שלהן כראוי.
עליזה לביא: יש לכם קשר עם הבוגרות?
<איריס טברסקו: כן.
<איריס טברסקו: יש קשר מאוד טוב עם הבוגרות.
<איריס טברסקו: אחת הנערות, אני כל הזמן מספרת את הסיפור שלה, היא הייתה אחת הנערות הראשונות שלנו, כשהיא הגיעה - - -
<קריאה: הנה, רונית בברית של הבן שלה.
<קריאה: זו תמונת הפרופיל של הוואטסאפ של ה - - -
<איריס טברסקו: בוועדת הקבלה שלה רוז אמרה שהחלום שלה זה לגדל את הילדים שלה בעצמה.
<איריס טברסקו: אני הייתי אז בהתחלה וישבתי מאחורי העובדת הסוציאלית שלה, שהייתה גדולה מאוד, ובכיתי.
<איריס טברסקו: רונית ישבה מהצד השני וצחקה עליי.
<איריס טברסקו: אז אני עדיין בוכה מדי פעם.
<קורין שבט: א' אמרה שקודם היא בכתה, עכשיו הצוות בוכה.
<איריס טברסקו: אבל באמת משמחה.
<איריס טברסקו: אז פתחנו את הכפר בינואר, כרגע יש לנו פה 24 נערות.
<איריס טברסקו: היינו במין שנת הרצה של לבנות צוות.
<איריס טברסקו: זו עבודה שהיא לא פשוטה, זה דורש הרבה יכולות, הרבה הכלה, הרבה ידע.
<איריס טברסקו: הצוות מתגבש, הקבוצה של הנערות מתגבשת, אם יהיה לנו זמן גם נספר על זה יותר.
<איריס טברסקו: אבל מה שאנחנו רואים, אנחנו רואים את הכפר הזה, שלושה בתים שבכל אחד מהם יש מקום ל-15 נערות.
<איריס טברסקו: כרגע פתחנו שני בתים.
<איריס טברסקו: כל ההקמה והתפעול עד היום הם לחלוטין מכספי תרומות, 100% כספי תרומות.
עליזה לביא: משרד הרווחה לא משתתף פה?
<איריס טברסקו: בראשון לציון משרד הרווחה משתתף, כרגע, ממש בימים אלה, אמור לצאת מכרז, אחר כך מיכל אולי תעדכן אותך קצת בעניין הזה.
<איריס טברסקו: היה שנה וחודשיים לחלוטין בכספי תרומות, כולל הבנייה.
עליזה לביא: אתם לא בפיקוח של - - -?
<איריס טברסקו: גם לא בפיקוח.
<איריס טברסקו: כל הנערות כאן נמצאות פה בצו בית משפט.
<מיכל אוגולניק: סליחה, אני אתאר לך את התהליך.
<מיכל אוגולניק: אמור היה לצאת מכרז של משרד הרווחה.
<מיכל אוגולניק: בעברי אני עבדתי באוצר, הייתי ראש לשכה, אני מכירה את התהליכים של הממשלה.
<מיכל אוגולניק: היה אמור לצאת מכרז ואז היו בחירות.
<מיכל אוגולניק: כמו שאת יודעת, כשיש בחירות אין מכרזים, אז אמרו לנו 'טוב, אחרי הבחירות', ואז מה התקציב?
<מיכל אוגולניק: אז אמרו 'אחרי התקציב'.
<מיכל אוגולניק: ועכשיו התקציב נגמר ותוקצב, תקצבו מקום לפנימיות לנערות, אנחנו צריכים להתמודד במכרז באופן שווה, אבל זה לא קורה.
<רונית לב-ארי: לא, אבל זה לקראת.
<רונית לב-ארי: זה ממש לקראת, זה מאוד קרוב.
<רונית לב-ארי: אנחנו נשמח אם ייתנו עוד גז אחד קטן, שזה ממש יהיה.
<מיכל אוגולניק: זה מאוד יעזור לזה אם תעזרי.
<איריס טברסקו: זה בגדול.
<איריס טברסקו: והכוונה היא לבנות פה עשרה בתים כמו הבית הזה, בית ספר.
<איריס טברסקו: אתם תראו את בית הספר שלנו, הוא קטן וחמוד, אבל הוא נורא קטן, הוא כבר צפוף בשביל 24 נערות.
<איריס טברסקו: אנחנו נצטרך להגדיל את בית הספר.
<איריס טברסקו: והכוונה היא באמת להוליך ולטפל בנערות בסיכון.
<איריס טברסקו: אנחנו מקבלים אפליקציות על בסיס יומיומי ובלי שאנחנו עושים כמעט outreach, זה ממש מפה לאוזן, בעיקר של הנערות והעובדות הסוציאליות שלהן.
<איריס טברסקו: אני מתארת לעצמי, ההערכה שלנו, לפי ראשון, שיש כרגע 300 נערות שמחכות לתור לצופיה.
<איריס טברסקו: זמן ההמתנה לצופיה הוא מינימום שלושה חודשים.
<איריס טברסקו: שלושה חודשים בשביל נערה בסיכון ברחוב זה נצח, זה יכול להיות ההבדל בין נערה שיש לה סיכוי להינצל לבין נערה שהיא כבר בסמים, אלכוהול וזנות.
<איריס טברסקו: ואז נטפל בה בשלב הבא, כשהיא כבר בזנות.
<איריס טברסקו: שלושה החודשים האלה הם קריטיים.
<איריס טברסקו: המקומות שיש לנו כאן כרגע בשביל נערות, עד 45 נערות, אלה מקומות שיכולים לפנות לצופיה.
<איריס טברסקו: זאת אומרת אם אנחנו נתקדם יותר מהר אז גם צוואר הבקבוק של צופיה ייפתח.
<איריס טברסקו: וכמובן שמסילה זה פתרון אחרון לנערות, אף אחד לא חושב שמסילה זה פתרון אידיאלי.
<איריס טברסקו: אנחנו יכולים ממש להיות פה איזה שהיא נקודה.
<איריס טברסקו: משרד הרווחה מכירים בזה, אנשי חסות הנוער מכירים בזה, הם כואבים את הכאב של הבירוקרטיה בדיוק כמונו, הם נאבקים עם העניין הזה כמונו והם כורעים תחת העומס.
עליזה לביא: אני עכשיו כתבתי לשר הרווחה, הוא בטח יבוא לבקר פה.
<איריס טברסקו: זה הסיפור.
<איריס טברסקו: למזלנו הטוב עומדים מאחורינו התורמים האמריקאים, שאפשרו לנו להחזיק את המקום הזה תקופה כל כך ארוכה עם כל כך הרבה נערות ברמה שהוא מוחזק.
<איריס טברסקו: באופן כללי המקום, ברגע שנקבל תקציב זה יכסה משהו כמו 70%-80% מהעלות של כל נערה.
<איריס טברסקו: אני מתכוונת עבור 24 נערות.
<איריס טברסקו: מעבר לזה אנחנו נחזיק יותר נערות, אנחנו נותנים יותר תקנים, התקן הוא של עובדת סוציאלית לנערה, אנחנו מחזיקים עובדת וחצי.
<איריס טברסקו: ניהול של הכפר שהוא מעבר לתקנים.
<איריס טברסקו: אנחנו משקיעים פה באמת הרבה.
<איריס טברסקו: הלימודים, שגם הלימודים, מדובר ב-24 נערות שלומדות, לפי תכנית היל"ה, אבל בלי תקציב.
עליזה לביא: למה משרד החינוך לא מתקצב?
<איריס טברסקו: כי כל זמן שאנחנו לא מוכרים אנחנו לא - - -
עליזה לביא: ובראשון?
<רונית לב-ארי: אחרי שלוש שנים וחצי היה מכרז.
<איריס טברסקו: בדיוק.
<איריס טברסקו: שלוש שנים וחצי קיימנו את ראשון לחלוטין מכספי תרומות עד שהיה מכרז.
<רונית לב-ארי: צריך להגיד שיש שיתוף פעולה מצוין עם המשרד, עם רשות חסות הנוער.
<רונית לב-ארי: גם התמיכה, גם הפיקוח - - -
<איריס טברסקו: בראשון.
עליזה לביא: זה שאתם עמותה זה לא מסייע לקבל סיוע לכאן?
<רונית לב-ארי: זה לא אוטומטית.
<איריס טברסקו: אבל אנחנו מאוד מקווים.
<איריס טברסקו: האמת שקיווינו מאוד שעד שתגיעו לכאן כבר המכרז ייצא ואז היינו חוגגים את זה, אז אנחנו מאוד מקווים שזה יקרה ביום שני הקרוב.
<איריס טברסקו: אבל זה באמת אתגר.
עליזה לביא: המכרז של הרווחה.
<מיכל אוגולניק: המכרז של הרווחה ייתן יותר אפשרויות לקבל עוד תמיכות ועוד דברים נוספים מהמדינה, כפי שאת יודעת.
<מיכל אוגולניק: כי יהיה פיקוח, יהיה הכול.
<איריס טברסקו: כן, וגם לנו תהיה אפשרות לקבל עוד תרומות.
<איריס טברסקו: כי כרגע התורמים שלנו אומרים 'אי אפשר שכזה מקום יקוים רק על תרומות לאורך זמן'.
עליזה לביא: אבל למה לא התחלתם את כל הפרוצדורה הבירוקרטית לפני שהתחלתם?
עליזה לביא: כשבניתם?
<איריס טברסקו: התחלנו, התחלנו מאוד.
<איריס טברסקו: אבל קודם כל עד שבונים אי אפשר להוציא מכרז, וגם כשהתחלנו - - - שוב, המכרז היה אמור להיסגר בנובמבר 12', הוא היה אמור לצאת, ואז בדיוק בגלל התקציב היו בחירות, עצרו את כל המכרזים ואז כבר לא היה תקציב.
<איריס טברסקו: בירוקרטיה כואבת ואני אמרתי אתמול לטלי, והיא הסכימה איתי, שזה פשוט כאב לב אמיתי.
<איריס טברסקו: פשוט כאב לב אמיתי שיש תקציב ואיכשהו בגלל בירוקרטיה ממש מרושעת של המכרזים זה תקוע.
<איריס טברסקו: טלי זו טלי יוגב מחסות הנוער, שהיא ממש שותפה אמיתית.
עליזה לביא: כן, אנחנו מכירים את זה מכל כך הרבה מקומות.
עליזה לביא: גם במקלטים היה לנו את זה.
<איריס טברסקו: זה פשוט מזעזע.
<איריס טברסקו: זה העניין.
<איריס טברסקו: והיא אומרת, 'אני מצטערת ובוכה איתך'.
<איריס טברסקו: וזה העניין.
<מיכל אוגולניק: אולי נעשה דיון עם החשכ"לית?
עליזה לביא: לא, זה הרווחה.
עליזה לביא: זה לא החשכ"לית, זה רווחה.
<איריס טברסקו: אני מבינה שיש להם איזה שהוא גוף חיצוני שמוציא את זה, אבל בכל מקרה זה הסיפור.
<איריס טברסקו: רונית, אני מעבירה אלייך.
<רונית לב-ארי: טוב, עליזה, אם יש שאלות.
עליזה לביא: שאלות?
עליזה לביא: קודם כל זו יוזמה מרתקת ומדהימה.
עליזה לביא: באמת שטח שפועל והמדינה תצטרף, זה ברור, אין לי ספק.
עליזה לביא: יש הליכים בירוקרטיים, כמו שאתם יודעות וזה לוקח זמן, אבל בסדר, אני אדבר עם שר הרווחה.
<רונית לב-ארי: אוקיי, זה באמת מאוד חשוב, שהוא באמת יגיע הנה.
עליזה לביא: הוא יגיע.
<רונית לב-ארי: אנחנו נשמח.
<רונית לב-ארי: כמה מילים על הייחודיות.
<רונית לב-ארי: אנחנו חלק מחסות הנוער - - -
עליזה לביא: מה הגילאים של הצעירות?
<רונית לב-ארי: 14-18, אנחנו מקבלים - - -
<קריאה: 19.5.
<קריאה: יורד ל-13, רונית.
<קריאה: אפשר להגיד שהקצוות הן כבר 13-20.
<רונית לב-ארי: כן, זה נהיה יותר.
<רונית לב-ארי: היום אנחנו מדברות על בוגרות וכנראה בכיוון של לשלב כאן בוגרות, כי בראשון כבר אין מקום.
עליזה לביא: בוגרות שיגורו פה?
<רונית לב-ארי: הנה, ד', בדרך דיברנו על אפשרות שהן יהיו פה ונעשה להן תכנית מיוחדת.
<רונית לב-ארי: כי יש כל מיני דירות שהמדינה, עם עמותת - - -
עליזה לביא: יש הוסטלים.
<רונית לב-ארי: כן, הנה, יש דירה קטנה, קשר שכבר נוצר, כנראה שאנחנו - - -
עליזה לביא: הסוגיה הזאת היא סוגיה כללית, משום שגם נערות שמסיימות במוסדות של המדינה, גם הן כשהן עוברות, או כשהן הולכות לצבא, אין להן לאן לחזור, ואז גם כאן יש לא מעט דירות שקמות באופן פרטי, לא לכולם.
עליזה לביא: הנושא הזה מוכר לנו, המדינה נותנת מענה עד גיל 18.
<רונית לב-ארי: מה שצריך להגיד שהת"ס, זה אותו נייר של משרד הרווחה, שאני אף פעם לא יודעת מה זה ראשי התיבות של זה, זה התורה, התנ"ך של משרד הרווחה, השירות לנערה, שהוא היום שירות לנוער, ציפי נחשון אחראית גם על הנערות, פעם היה רק שירות לנערה ועשו מהלך הפוך, היום מבדלים נשים כל הזמן ופה חיברו לנערים.
<רונית לב-ארי: כתוב שם שהמדינה אחראית בעצם עד גיל 25 על עבודה בקהילה.
<רונית לב-ארי: יש פה סתירה נורא גדולה, כי אם בקהילה פועלים עד גיל 25 עובדות נערה, הן עדיין עובדות נערה בתוך המערכת הכללית, ומאתרת צעירה, זה נקרא נערות צעירות, בת 22 שזקוקה לסיוע, אז בגיל 16.5 כבר מתקשים לשלב היום נערות במוסדות.
<רונית לב-ארי: אנחנו מקבלים עד גיל 17 ו-17.5.
<רונית לב-ארי: אתמול הייתה פה פקידת סעד מיפו שהזכירה לנו שקיבלנו נערה בת 17, יהודית מיפו, היא הייתה אצלנו שנה וחצי, סיימה חיל אוויר, היא היום על הרגליים.
<רונית לב-ארי: אז אומרים לא, יש אחת בת 14, אז עדיף לקבל אותה.
<רונית לב-ארי: אבל לפעמים בת ה-14 לא בדיוק תוכל לקבל את מה שיש לנו לתת, ובת 17, ויש לנו לא מעט מקרים של 17, של לעבוד שנה עם נערה כזאת ולתת לה כלים, איך אפשר?
<רונית לב-ארי: ולא פעם אנחנו במצב שאם אנחנו לא נקבל אז באמת מה יהיה עם הנערה.
<רונית לב-ארי: ולא מקבלים.
<רונית לב-ארי: אני זוכרת שגם מהמקום שהיא הייתה, הן יושבות במחלקות הפסיכיאטריות, לפעמים אין מקום שמקבל אותן, וזה משהו שאין הלימה בין ההחלטה של המדינה לטפל עד גיל 25 בצעירות לבין חס וחלילה שמאתרים גברת בת 21 שצריכה מסגרת.
<רונית לב-ארי: אז מה קורה?
<רונית לב-ארי: אז היא תמצא את הכתף החמה הראשונה שהיא תמצא והיא תיכנס כל הזמן להיריון ואז היא תגיע למקלט לנשים מוכות ואז יש לנו פרנסה למשרד הרווחה.
<רונית לב-ארי: אפילו בצורה הכי צינית במובן הכלכלי העניין הזה הוא כדאי.
<רונית לב-ארי: לדבר פה על צדק ומוסר ואנושיות, אבל פשוט כלכלית אלה בחורות שתסלחו לי, האידיוט הראשון שנותן להן איזה מחסה ואז הן היו מגיעות אליי כנשים מוכות לנעמ"ת.
<רונית לב-ארי: חיילות לפעמים לקראת שחרור, שהיו חיילת בודדת בצבא, לאן היא חוזרת אחר כך, אחרי הצבא?
<רונית לב-ארי: המדינה הוציאה אותה מהבית בגיל 14, היא עשתה דרך, היא התחזקה, עשתה צבא, היא גומרת צבא וזה משהו ששנים אנחנו מדברים על זה וצריך באמת לעשות על זה חשיבה מאוד מאוד גדולה.
עליזה לביא: אבל יש היום דירות, המדינה מסייעת.
<רונית לב-ארי: נכון, אבל צריכה להיות תכנית ממש רצינית, לא רק על הדירה, אלא על הליווי.
<רונית לב-ארי: אני הייתי גם בדירות, כדאי לראות את הדירות.
<רונית לב-ארי: להגיד שיש שם חשק להיות?
<רונית לב-ארי: עצוב מאוד.
<רונית לב-ארי: אתן יושבות פה, אני לא אומרת שהכול צריך להיראות ככה, אבל אין הרבה חשק.
<רונית לב-ארי: גם מקלטים, כשאני התחלתי להיות מתנדבת ב-76' במקלטים, המקלט היה נראה כאילו העיקר לא ירצחו אותה.
<רונית לב-ארי: אבל אחרי חודש, כשהיא כבר יודעת שלא ירצחו אותה, היא אומרת 'אני כבר אחזור לבעלי כי אני לא רוצה בתנאים האלה'.
<רונית לב-ארי: אז אני הייתי שותפה להקמת המקלט בתל אביב, שפעם ראשונה מקלט היה נראה מכובד.
עליזה לביא: לא, עשינו כברת דרך מאוד גדולה.
עליזה לביא: המקלטים היום גם גדולים יותר, גם - - -
<רונית לב-ארי: אז אני חוזרת לדירות, עליזה.
<רונית לב-ארי: הדירות האלה, כדאי שתבקרי פעם בדירות.
עליזה לביא: אני מחזיקה דירה אחת כזאת.
<רונית לב-ארי: כן?
<רונית לב-ארי: אז הדירה הזאת כנראה נראית טוב.
עליזה לביא: אני מחזיקה מכספי דירה אחת כזאת.
עליזה לביא: גם הגעתי לזה, כי הבת שלי עשתה שירות לאומי ב - - -
<רונית לב-ארי: אז אני מניחה שזה בסטנדרט - - - אני זוכרת שסיפרת את זה.
<רונית לב-ארי: אבל יש דירות שהן לא כל כך
עליזה לביא: טוב, בסדר, זה תהליך.
עליזה לביא: תראי, המדינה לא יכולה לעשות הכול.
עליזה לביא: אנחנו לא יכולים כמדינה.
עליזה לביא: יש הרבה אנשים שיכולים לסייע, כמו העמותה הזאת וכמו אנשים טובים אחרים שפוגשים בדרך, יש אנשים שמכניסים לבתים שלהם נערות שכאלה, חיילים וחיילות בודדים, אין לזה סוף.
עליזה לביא: אז יש בתים של הצבא, היום פתחו ברמת גן עוד בית לחיילים בודדים.
עליזה לביא: אנחנו מכירים את הסוגיה הזו, בטח ובטח גם בעקבות פרויקט נעל"ה וחיילים בודדים שמגיעים והגיוס ואנחנו מכירים את זה בעולם היהודי ועכשיו יש יותר שמגיעים מצרפת ומארצות הברית.
עליזה לביא: אין לזה סוף.
עליזה לביא: התקציב הוא תקציב אחד, הלוואי שהיינו יכולים יותר, אי אפשר שהמדינה תעשה את הכול, צריך לעודד יוזמות אזרחיות.
<רונית לב-ארי: אני מסכימה איתך.
עליזה לביא: אז יוזמה אזרחית כזאת, שבאמת באה מסיפור חיים מרתק של אישה שהצליחה ולא רק שהיא הצליחה אלא גם החזירה לקהילה, המדינה תתחבר, אבל אתן יודעות בדיוק מה קורה.
עליזה לביא: חוץ מזה אתם מקרה מייצג לכך שבאמת מקום שהמדינה לא נכנסת יש פה יוזמות אזרחיות ויש אנשים, תודה לאל, שגם יכולים, אבל גם מבינים שהם צריכים לתת, ושילוב זה דבר מנצח.
עליזה לביא: אבל יש פה תהליך בירוקרטי, אין מה לעשות, וגם לא כולם יקבלו, יהיה מכרז.
עליזה לביא: אז כמו שאתן אולי תקבלנה, אז יהיו מסגרות אחרות, אני מכירה עוד מסגרות, לא רק אתכן, שלא תקבלנה, כי התקציב הוא תקציב מוגבל.
עליזה לביא: הלוואי שהיינו יכולים לתת יותר, ויאיר לפיד, שר האוצר, נתן יותר כסף לרווחה והתקציב של הרווחה גדל, אבל לעולם השמיכה לא תספיק לכל היוזמות.
<רונית לב-ארי: מה שחשוב להגיד, שהתורמת שלנו היא גיורת ולכן זה בית רות, על שם רות המואבייה, ולא על שמה.
<רונית לב-ארי: זה מראה גם על צניעות.
<רונית לב-ארי: והיא מאוד קשורה ומעורה במה שקורה פה.
<רונית לב-ארי: משהו נוסף שהוא מיוחד למערכת שלנו ושהוא לא רווח, שהצוות הוא נשי בלבד.
<רונית לב-ארי: לא מטעמי דת, אלא מטעמי מקצוע.
<רונית לב-ארי: אנחנו חושבות שיותר נכון לתת לנערות מעטפת נשית בתקופה שהן נמצאות פה.
<רונית לב-ארי: זה נתקל לפעמים בהרמת גבה, אבל ככל שעוברות השנים אנחנו יותר חזקות בהחלטה הזו.
<מור ליפין: אנחנו גם מדביקות את חסות הנוער בזה, רונית.
<מור ליפין: היום חסות הנוער מסתכלת אחרת על הדברים.
<רונית לב-ארי: כן, זה היה בהתחלה מוזר.
<רונית לב-ארי: דבר נוסף זה בית הספר בתוך המסגרת, שזו הייתה בקשה של משרד הרווחה כשהקמנו את המסגרת בראשון.
<רונית לב-ארי: אנחנו מאוד מברכות על זה, התחילה את המערכת ההשכלתית מיטל ושני ממשיכה עם צוות המורות, עם המעטפת ועם החיבור ואם א' מדברת על זה שבבית הספר היא נפלה בין הכיסאות בכיתה גדולה, פה באמת שוב חליפה לפי מידה, כל אחת הצרכים שלה וההתייחסות ואיפה שהיא נמצאת.
<רונית לב-ארי: הכוונה היא לא לפספס אף אחת.
<רונית לב-ארי: אני לא מדמיינת את הנערות יוצאות ללמוד בחוץ, ממש לא.
<רונית לב-ארי: אני מאוד שמחה על ה - - -
עליזה לביא: אז מה סדר היום פה?
<קורין שבט: סדר היום: השכמה בשבע בבוקר, בשמונה וחצי הן מתחילות את יום הלימודים - - -
עליזה לביא: מה קורה בארוחת בוקר?
עליזה לביא: האם הן מנקות?
<קורין שבט: רגע, ארוחת בוקר אחר כך.
עליזה לביא: אחרי שמונה וחצי?
<קורין שבט: הן יורדות למטה מקומות המגורים, כוס קפה ועוגייה, בתור התחלה, ובשמונה וחצי הן מתחילות את יום הלימודים.
<קורין שבט: מרבע לעשר עד עשר ורבע הן חוזרות לפה ואוכלות ארוחת בוקר, כולנו ביחד, עם כל הצוות.
<קורין שבט: בעשר ורבע הן חוזרות לבית הספר, עד שתיים, בשיעורים של 45 דקות ורבע שעה הפסקה, יש שם תמיד פירות וכל מיני נשנושים בריאים לאורך היום.
<קורין שבט: בשתיים ארוחת צהריים שמבושלת פה בשני הבתים, יום פה, יום פה, אוכל טרי, מבושל כל יום, בריא, בלי ג'אנק פוד וכל מיני דברים כאלה.
<רונית לב-ארי: אין אוכל מעובד.
<קורין שבט: בשתיים אוכלים ארוחת צהריים ואז הן מחזיקות את הבית, נכנסות לתורנויות, מה שאנחנו קוראים פה, בתורנות שבועית הן מתחזקות את הבית, מלמעלה למטה כל יום.
<קורין שבט: בארבע מגיעה המדריכה שמתחילה את החפיפה עם צוות הבוקר ואחרי הצהריים חוגים, העשרה, חדר כושר וכל מיני.
עליזה לביא: יש פה חדר כושר?
<קורין שבט: לא, יוצאים החוצה לעפולה לחדר כושר.
<קורין שבט: ארוחת ערב בשבע, כיבוי אורות באחת עשרה.
<קורין שבט: וחוזר חלילה.
עליזה לביא: ואת גרה פה?
<קורין שבט: לא, אני לא גרה פה.
<רונית לב-ארי: לא, אנחנו לא בשיטה של משפחות שגרות.
<רונית לב-ארי: יש מעורבות.
<רונית לב-ארי: בוא נגיד, כל חברות הצוות, המשפחה מעורבת, הם מכירים את המשפחה.
<רונית לב-ארי: א' הזכירה את הקשר עם הילדים של הצוות, יש קשר, יש משהו לא פורמלי בגישה, יש חוקים, יש כללים, בהחלט, זה לא סוג של אנרכיה, אבל אין את הדיסטנס.
<רונית לב-ארי: יש מסיבות, יש מסיבת פורים, יש ערבי זמר, יש כל מיני פעילויות שהמשפחות מוזמנות וזה משהו שהוא חלק מהמדיניות.
<רונית לב-ארי: אני מבקשת מוורד לתת רק תמונה של החלקים הלא פורמליים של פעילות הפנאי.
<ורד אנתנונה: במסגרת פעילות הפנאי יש להם את חדר הכושר שהן נוסעות לעפולה.
<ורד אנתנונה: בגלל שהן לומדות פה ובעצם כל שגרת החירום שלהן מתנהלת כאן אנחנו מעדיפות הרבה פעמים להוציא אותן החוצה, שהן ייצאו ויחוו את מה שקורה בחוץ.
<ורד אנתנונה: יש חדר כושר, יש מתקנים של היפ הופ, מוזיקה, סוסים, בריכה שיש פה בקיץ, שנמצאת פה - - - זה גם קצת להביא חוגים הנה וגם להוציא אותן.
<רונית לב-ארי: ולאט לאט יש גם עידוד לצאת לעבודה לנערות שהן ותיקות יותר.
<רונית לב-ארי: מילה על הקשר עם המשפחות.
<רונית לב-ארי: הרכזות הן בקשר עם ההורים.
<רונית לב-ארי: יש חלוקה, יש עובדת סוציאלית והרכזות בקשר עם ההורים.
<רונית לב-ארי: הנערות יוצאות פעם בשבועיים הביתה, יש נערות שאין להן לאן לצאת, או שלא רוצות לצאת הביתה.
<רונית לב-ארי: אנחנו מאוד משתדלות לארח בין שתי המסגרות.
<רונית לב-ארי: איריס, במשך שנים, גם מארחת יחד עם המשפחה, משפחת טברסקי מגויסת, אבל אני חייבת להגיד שמאז שיש את עפולה אני מאוד מאוד משתדלת שזו תהיה החלוקה של היציאה.
<רונית לב-ארי: להגיע הנה ולהגיע לראשון ולארח.
<רונית לב-ארי: ללמד את הנערות גם לארח, שזה גם ערך.
<רונית לב-ארי: יש לנו אורחים פה ביום שישי, יש לנו עבודה של מתנדבים, יש לנערות בחלקן, לאט לאט, חונכות אישיות, זה סוג של אחות גדולה עם קשרים מאוד מאוד ארוכים ומשמעותיים.
<רונית לב-ארי: זה כמעט שידוך, לחבר בין נערה לחונכת.
עליזה לביא: איך אתם עושים את זה?
עליזה לביא: יש את העמותה של אח בוגר, אתם בקשר איתם?
עליזה לביא: עמותה נפלאה, אח בוגר, את יכולה להתחבר אליהם.
<רונית לב-ארי: אני אשמח לבדוק את זה.
<רונית לב-ארי: בראשון יש לנו פעילות מאוד ענפה של סטודנטים.
<רונית לב-ארי: אנחנו פה התחלנו גם קשר, ורד אחראית על הקשר עם הסטודנטים יחד עם הדר.
<רונית לב-ארי: סטודנטיות שמגיעות לפעילות וזו התחלה של קשר עם מכללת עמק יזרעאל, בראשון זו המכללה למינהל.
<רונית לב-ארי: מה שחשוב להגיד, שכל המדיניות פה היא מדיניות של לתת תגמולים חיוביים על התנהגות רגילה.
<רונית לב-ארי: אין עונשים, יש חיזוקים על התנהגות רגילה.
<רונית לב-ארי: מי שכל השבוע קמה בבוקר בזמן ללימודים, עושה תורנויות, מדברת בכבוד עם החברות שלה, עם הצוות, היא תקבל את יום חמישי כצ'ופר.
<רונית לב-ארי: כל המדיניות היא להרוויח תגמולים חיוביים.
<רונית לב-ארי: אני שמחה להגיד שזה עובד.
<רונית לב-ארי: אנחנו מאוד מאמינות בלגלות את החוזקות, להעצים, הנושא של העצמה, חוזק, זה תקליט שונה לגמרי ממה שהנערות הכירו לפני שהן הגיעו הנה.
<רונית לב-ארי: הרבה כבוד וחשוב לנו שהן ירגישו שיש צוות.
<רונית לב-ארי: אין חשיבה קולקטיבית, בטח לא בסנקציות.
<רונית לב-ארי: הדוגמה האישית היא מאוד חשובה, הקשר בתוך הצוות, היחסים, צורת הדיבור, אפילו צורת הדיבור, הכול זה משהו - - -
<א: כן, הרבה פעמים כשהייתי עושה דברים אז הייתי מצפה לעונשים מטורפים, אבל לא היו.
<רונית לב-ארי: התאכזבת.
<א: הייתי אומרת להם, 'טוב, דברו איתי כמו שאני מכירה'.
<רונית לב-ארי: ביום שישי, לרבקה אני אגיד, יש קידוש, ארוחה חגיגית.
<רונית לב-ארי: מאוד חשוב לנו לשמור על הצביון, חגים, הנערות יוצאות, חלק מהחגים מבלות פה ביחד ומימונה כל שנה.
<רונית לב-ארי: כשתהיה מימונה, אנחנו נזמין אתכם.
<רונית לב-ארי: אנחנו נלך לבית הספר סיור קצר, גם למעלה נעשה סיור קצר.
<רונית לב-ארי: (סיור בהוסטל)
<הדר ספר: יש הבדלים בין הקומה למטה שהיא ציבורית, אנשים באים, הרבה אורחים, לבין הקומה העליונה, שהיא של הבנות, פרטית, אנחנו שואלות אותן אם אפשר לעלות, אנחנו מאוד מנסות לכבד.
<הדר ספר: יש שלוש נערות בחדר, הן עושות פה מהפכות ותמיד זה קצת להסתכל מאחורה.
<הדר ספר: באמת, מה שאמרנו, מיטה רביעית, כדי לאפשר את המעברים ולארח.
<הדר ספר: ליד כל חדר יש באמת מקלחות, שירותים והכי חשוב להגיד זה שהן אחראיות על הכול.
<הדר ספר: שלחו אותי הנה כי אני זאת שאחראית, אבל זה הן.
<הדר ספר: הן צריכות הדרכה, זה כן.
<הדר ספר: היא אמרה שהיא לא הייתה מתקלחת.
<הדר ספר: יש מצד אחד משהו חיצוני, שכולנו - - - ולפני שהן יוצאות הביתה ולפני שהן יוצאות לאפטרים כולם עם מחליקים ואיפורים וזה, אבל הפנים זו עבודה קשה.
<קריאה: אין שום הרגלים?
<הדר ספר: בגלל זה אנחנו מאוד דואגות, הן לא יירדו למטה לפני שהמיטה שלהן מסודרת, הארון שלהן מסודר, כי אנחנו מאוד מאמינות שהחיצוני לאט לאט משפיע על הפנימי.
<הדר ספר: והן עובדות קשה.
<הדר ספר: האמת היא שהן עובדות קשה.
<הדר ספר: אבל הן מקבלות פה הכול - - - מכונת כביסה עובדת, גם הן עושות, את כביסת הבית כמובן, הן מכבסות, זה חלק מהתורנויות.
<הדר ספר: בכל זאת את הבגדים של עצמן.
<הדר ספר: כן להצליח לנהל בעצמן אחר כך איזה שהוא משק בית.
<הדר ספר: בממ"ד זה חדר הטיפולים והן מחויבות לכניסה לשיחה מינימום פעם בשבוע.
<הדר ספר: יש בנות שמקבלות יותר, אבל הן מחויבות פעם בשבוע.
עליזה לביא: מה זה, פסיכולוגיות?
<הדר ספר: עובדות סוציאליות.
<הדר ספר: הן נפגשות לפחות פעם בשבוע עם עובדת סוציאלית.
<רונית לב-ארי: מהיום הראשון שהתחלנו במוזיקה אמרנו שמכינים מופע.
<רונית לב-ארי: (סיור בבית הספר)
<רונית לב-ארי: זה המבנה של בית הספר.
<רונית לב-ארי: שם מתוכנן - - - שם עוד שני בתים ובאזור של החניה עוד.
<רונית לב-ארי: פה יש את האורווה שהבנות הולכות לרכיבה טיפולית.
<רונית לב-ארי: (המשך סיור)
עליזה לביא: אני שמחה מאוד שהוועדה כללה את המקום ועוד יותר שמחה, חברת הכנסת אורלי לוי, שאת איתנו.
עליזה לביא: רבקה היא דוברת הוועדה ואני עליזה לביא, 'יש עתיד', יושבת ראש הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי ואנחנו בסיור שטח היום, בסימן נערות, שיקום, חזרה לקהילה ובאנו לשמוע, להכיר, ללמוד, לראות איך אפשר לעזור.
עליזה לביא: אז אולי כל אחת תציג את עצמה.
<אתי גונן: מאחר שאתם באמת באתם לבקר ושאלתי קודם לפי מה בחרתם את הנקודה הזאת ואמרו שאתן רוצות להכיר, אז אני מנכ"ל מלכישוע, עמותה לשיקום נפגעי סמים ואלכוהול, מירי כירבי היא המפקחת מטעם חסות הנוער, מה שחשבנו - - -
עליזה לביא: עד עכשיו היינו בבית רות.