GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<מרינה דונסקי: הן כל כך עסוקות בהישרדות שזה לוקח זמן ללמד אותן לראות משהו אחר, להרגיש משהו אחר, להאמין במשהו אחר.
<מרינה דונסקי: אני חושבת שבהתחלה יש איזה חוסר אמון באיזה שהיא קבלה ללא תנאי.
<מרינה דונסקי: נורא קשה להן להבין את זה, להאמין את זה, ולדעתי זה מה שמלווה חלק מהן אחר כך.
<מרינה דונסקי: חוסר האמון הזה.
דוד צור: לא הצלחתי לקבל תשובה למען האמת לחוליה האחרונה.
<רוחמה נפתלי: אני אגיד לך, פה מלמדים אותן קודם כל לעשות שלום עם עצמן, שהן לא אשמות בשום דבר.
<רוחמה נפתלי: זה מה מלמדים אותן, לאהוב את עצמן, כשהן יוצאות בחוץ, שלא ייתנו עוד פעם את הגוף שלהן.
<ביאטריס רוזן-כץ: רוחה, הוא שואל משהו אחר.
דוד צור: ו' באה לפה לתקופה, קיבלה, יצאה, הנה עכשיו היא יכולה להסתדר בעצמה, והעולם בעצם לא מחייך אליה בחוץ כמו שהוא מחייך פה בבית, ועוד פעם יש איזה דיסוננס גדול בין הנפילה, כי היא מרגישה שעם כל מה שהיא קיבלה פה עדיין אין לה כלים להסתדר בעולם אחר, אז הדבר הכי קל לה עוד פעם ללכת למקום שהיא מכירה.
דוד צור: אני לא שופט אותה בכלל בעניין הזה, כי אני אומר, למשל, בכל מה שקשור לרש"א (הרשות לשיקום האסיר), אסירים, להבדיל, שהם פושעים, הכנסנו אותם והכול ואנחנו, המדינה, תוך הבנה שכדאי למדינה ולנו ולהם, או מתוך אמפתיה גדולה, כי אנחנו מאמינים בזה, נותנים להם קורסים, מלמדים אותם, מוציאים או לעבודה, מלווים אותם בתקופה הזאת בחוץ, משקיעים מאמץ וכסף ומשאבים והכול - - -
<מרינה דונסקי: אין לנו.
דוד צור: אני לא בא אליכם בטענות, אני בא ל - - - אתם עושים נהדר, אתם לא אחראים על זה.
דוד צור: אני אומר שאנחנו, כמדינה, החוליה הנוספת - - -
<מרינה דונסקי: אני יכולה להביא דוגמה?
<מרינה דונסקי: יש לנו מטופלת שמאוד מאוד רוצה לצאת לקורס של איפור.
<מרינה דונסקי: היא סיימה קורס של ספרות, היא רוצה להמשיך באיפור.
<מרינה דונסקי: מבקשים ממני לרכוש איזה תיק של כלים ב-2,500 שקל.
<ביאטריס רוזן-כץ: אני רוצה להוסיף על זה.
<ביאטריס רוזן-כץ: רשת אביב, ערכה של ספרות עלתה 5,000 שקל.
<ביאטריס רוזן-כץ: אילנה יושבת פה, לעיריית חיפה יש קרן לתושבי העיר 'קרן קסם' - - -
דוד צור: לעסקים קטנים?
<אילנה בן ליש: לא, זה רק למקרים פרטניים.
<ביאטריס רוזן-כץ: ואפילו שהבחורה לא חיפאית ולא הייתה אף פעם חיפאית, הם הסכימו לתת מתוך הקרן הזאת 5,000 שקל לערכה של הספרות.
דוד צור: אז יש מאטצ'ינג.
<אילנה בן ליש: יש מאטצ'ינג אחר, לא ב-25%.
דוד צור: מבחינתי זה מספיק.
<אילנה בן ליש: גם השעות שאני יושבת פה זה מאטצ'ינג.
דוד צור: גם המשרה של ביאטריס זה מאטצ'ינג.
<ביאטריס רוזן-כץ: מה שאני אומרת, הדרך עוד מאוד מאוד ארוכה ויש עוד הרבה מה לפתח ולכן כשמדברים על החוק להפללת לקוחות אני תמיד נעמדת על הרגליים האחוריות ואני אומרת שבלי תקצוב שלא יהיה חוק.
<ביאטריס רוזן-כץ: כי אני אומרת - - -
דוד צור: את מצטטת אותי כל הזמן, לא?
<ביאטריס רוזן-כץ: אז יש לי הפנמה.
<ביאטריס רוזן-כץ: אולי נשמע, נמצאת איתנו א'.
<מטופלת במרכז: איך אני נכנסתי לתוך המעגל הזה?
<מטופלת במרכז: בגיל 12 עברתי טראומה בתוך הבית, שעברתי התעללות מינית במשך שנה בתוך הבית, מתחת לאף של המשפחה שלי, ומאותו זמן הרגשתי שאני לא, שהגוף שלי זה כבר לא הרכוש שלי, זה רכוש של מישהו אחר.
<מטופלת במרכז: בערך בגיל 13.5, 14, התחלתי לשתות והתחלתי גם לעשן סיגריות ויום אחד ישבתי בספסל בשכונה ופשוט עצר לי אוטו ואמר לי, 'בואי, תעלי, אני אקח אותך, נסתובב'.
<מטופלת במרכז: ומאז פשוט נשאבתי לתוך העולם הזה ואת הלימודים ואת בית הספר שלי סיימתי, אבל גם שם כאילו - - - אף פעם לא היה לי מקום שיכולתי למצוא בו נחמה, הייתי מגיעה לבית הספר.
<מטופלת במרכז: כשהייתי קטנה הייתי חווה רק התעללויות, עוברת הצקות.
<מטופלת במרכז: כשהייתי באה לבית הייתי דחויה בבית של ההורים שלי.
<מטופלת במרכז: אמא שלי הייתה מתוסכלת מזה שהיא לא הייתה עובדת ומזה שהמצב בבית, לא היה מה לאכול ותמיד לא הייתה הגדרה.
<מטופלת במרכז: אני זוכרת בערך בגיל 15, שפשוט ברחתי מהבית למשך חצי שנה, כי אין מי יעזור לי, אין מי ייתן לי ואין מי יקנה לי, אז אני אלך ואשיג בדרכים שלי.
<מטופלת במרכז: ופשוט נסעתי לתל אביב.
<מטופלת במרכז: זה היה חצי שנה שמאוד סבלתי, כי לא היה לי אצל מי להיות ולא היה לי איפה לישון ולפעמים לא הייתי אוכלת ולא הייתי ישנה והייתי גרה מתחת לבלוקים, ליד פחי אשפה.
<מטופלת במרכז: קשה לי לדבר על זה אפילו.
<מטופלת במרכז: וזה היה בלגן בקיוסק שהייתי בו באותו יום, הגיעה לשם ניידת משטרה ועצרה אותי.
<מטופלת במרכז: כאילו שאלו אותי מה אני עושה פה ואמרתי להם שלא, בקיצור בלגן אחד גדול, לקחו אותי והסתבר להם שאני נעדרת מהבית.
<מטופלת במרכז: התחננתי לשוטרים שאני לא רוצה לחזור הביתה, כי אין לי מה לעשות בבית, אף אחד לא מתייחס אליי והמשטרה אמרה שיש פה עובדת סוציאלית.
<מטופלת במרכז: אמרתי שאני לא מאמינה לאף אחד ואז ביקשתי מהעובדת הסוציאלית ללכת לפנימייה, שלחו אותי לפנימיית כפר הנוער נוה עמיאל, הייתי שם ארבע שנים.
<מטופלת במרכז: גם כשהייתי שם לא הייתי הולכת הביתה, הייתי בורחת לסמטאות שם, עושה שם שישי-שבת, מביאה לי כמה דברים, שורדת עם עצמי, או תוך כדי גם עובדת, כי אני צריכה שמישהו ידאג לי.
דוד צור: ובפנימייה ידעו שאת נוסעת הביתה?
<מטופלת במרכז: בפנימייה הייתי אומרת להם שאני נוסעת הביתה והייתי באה ומספרת להם כל מיני סיפורים, רק שלא יחקרו יותר מדי.
<מטופלת במרכז: ואז היה לי הפרש של שנה לפני שהתגייסתי לצבא ולא היה לי איפה להיות, אז הייתי חצי שנה בפנימייה ואחרי זה אמרתי, אני לא יודעת, נצא בחוץ.
<מטופלת במרכז: לקחתי את כל הדברים שלי ועוד פעם חזרתי לעבוד.
<מטופלת במרכז: ככה דאגתי לעצמי, לצרכים שלי בשביל הגיוס שלי לצבא.
<מטופלת במרכז: התגייסתי לצבא, עשיתי שלוש שנים, מתוכן פעמיים ישבתי בכלא צבאי, על עריקות.
<מטופלת במרכז: בצבא עבדתי יותר קשה, כי לא הוגדרתי כחיילת בודדה, בגלל שהיה צריך שאמא תחתום ואני לא כל כך בקשר עם אמא ואמא לא הייתה מוכנה לחתום לי,אז הייתי צריכה לחיות מ-350 שקל ובתור אחת שצריכה לשרוד וצריכה את הצרכים שלה ואת הסיגריות, אז חזרתי לעבוד עוד הפעם.
<ביאטריס רוזן-כץ: השתמשת בסמים בצבא?
<מטופלת במרכז: לא, יותר אלכוהול.
<מטופלת במרכז: אבל בכמויות.
<מטופלת במרכז: היו מצבים שהייתי נשארת בבסיס והייתי שותה בבסיס, בתוך היחידה.
<מטופלת במרכז: גם בבסיס עברתי סוג של השפלות, כי שירתתי ביחידה שמפקדת מעל המפקדת שהייתה לי, לצערי הרב, לא היא ולא אני סבלנו אחת את השנייה והיא תמיד ניסתה לשים לי רגליים ויום אחד הייתי בתורנות מטבח והרס"ר שלי הגיע ואמר לי 'את מוזמנת לחקירה למצ"ח' והתחלתי להיכנס עם עצמי לתסביכים, מה עשיתי שאני לא מודעת ולא יודעת ובמצ"ח אמרו לי שאני חשודה בהחזקת סמים, אני לא זוכרת מה היה, אמרתי שלא נגעתי בסמים ואני לא יודעת, ומסתבר שרצו שאני אלשין על אנשים שמעשנים.
<מטופלת במרכז: אמרתי שאני לא מוכנה, כי אני לא בן אדם כזה שמלשין ופשוט קמתי והלכתי משם ומאז לא שמעתי ולא - - - אחרי תקופה שעמדתי לצאת נודע לי מקצין שהיה ממש ידיד טוב שלי שהיא שמה לי רגליים ושהיא מסרה את זה.
<ביאטריס רוזן-כץ: אבל עם הכול סיימת שלוש שנים.
<ביאטריס רוזן-כץ: סיימת שירות מלא?
<ביאטריס רוזן-כץ: וכשהשתחררת?
<מטופלת במרכז: עוד פעם.
<מטופלת במרכז: באתי לפה מחיפה, לא היה לי איפה להיות.
<מטופלת במרכז: תוך כדי זה, אני גם לא מדברת עם המשפחה שלי ואין לי לאן ללכת, והכרתי גם מישהו שהיה מרים עליי ידיים והייתי צריכה לברוח ממנו ובאמת לא היה לי אף פעם את המקום הזה, את הפינה הזאת וכשהגעתי לפה ואמרו לי בבית החייל 'זהו, את עומדת להשתחרר, יש לך שבוע למצוא איפה' ואז הכרתי חברה שהייתה איתי בכלא הצבאי, שלאחר מכן היא אמרה לי 'תבואי תגורי אצלנו', גרתי אצלה בערך שנה וגם שם עברתי - - - שם התחלתי יותר לאבד את עצמי כי הם ניצלו אותי והייתי צריכה לעבוד בשבילם.
<ביאטריס רוזן-כץ: בזנות?
<ביאטריס רוזן-כץ: איך הגעת לכאן?
<מטופלת במרכז: איך הגעתי לכאן?
<מטופלת במרכז: קודם כל גם כשהייתי פה הייתי משוטטת ועובדת ברחוב ויום אחד פשוט כבר לא יכולתי להכיל את כל מה שאני עוברת והבנתי שיש לי שתי אופציות, או שאני תולה את עצמי או שאני מצילה את החיים שלי.
<מטופלת במרכז: אבל להציל אני לא יודעת מאיפה להתחיל.
<מטופלת במרכז: אמרתי לעצמי שאני לא יודעת אם יעזרו לי, כי אני לא תושבת של העיר הזאת, אני לא שייכת לפה.
<מטופלת במרכז: ניגשתי יום אחד למשרד של עמידר ובאתי אליהם, אני זוכרת, כמה ימים לא התקלחתי, באתי עם גופיה דקה ושורטס ופשוט התחלתי לשבת ולבכות לפקידה.
<מטופלת במרכז: אמרתי לה 'תשמעי, תעזרי לי, תצילי את החיים שלי, אין לי הרבה, אין לי מה לעשות, אני לא יודעת מה לעשות'.
<מטופלת במרכז: היא אמרה לי 'תירגעי' ודאגה לי ונתנה לי כתובת של לשכת הרווחה בחיפה.
<מטופלת במרכז: ניגשתי אליהם ואמרתי לעובדת הסוציאלית, 'תשמעי, אני לא יודעת מה לעשות, אני מפקידה בידיים של אחרים את האמון שלי.
<מטופלת במרכז: האמת שאני לא יודעת מה לעשות ואין לי כוח יותר להשפלות האלה ואין לי כוח למכור את עצמי, אני רוצה להציל את החיים שלי'.
<מטופלת במרכז: ובאמת היא אמרה לי 'תמתיני כמה דקות בחוץ', עשתה טלפונים ל'אופק נשי' לדירת חירום.
<מטופלת במרכז: הגעתי לדירת חירום, גם שם עוד לא עליתי על ניקיון, שם גם עבדתי, הייתי שם שלושה חודשים והייתי עובדת ושותה וממשיכה לתפקד ולכבד את החוקים של הבית, עד שיום אחד באמת התחלתי להיכנס ממש לדיכאונות ואין לי כוח ולחרדות וכמעט הגעתי למצב שאני רבה עם מישהי ופשוט באותו רגע פרצתי בבכי וקראתי לאם בית של דירת החירום וביקשתי ממנה שעכשיו אני רוצה לרדת.
<מטופלת במרכז: עוד לפני כן רוחה באה לדירת חירום וסיפרה את החיים שלה, שזה עוד יותר נתן לי איפשהו במוח שלי זה חלחל ותפס, והבנתי שאולי גם אני יכולה להציל את החיים שלי ואז ירדתי לפה.
<מטופלת במרכז: אני הייתי בהוסטל שנה ו-4 חודשים ו - - -
<ביאטריס רוזן-כץ: אנחנו לא מקפידים על השנה.
<ביאטריס רוזן-כץ: אם תצטרכי גם שנה ו-4 חודשים, את תהיי שנה ו-4 חודשים.
<מטופלת במרכז: היה לי מאוד קשה בהתחלה, אם זה לבנות את האמון שלי ואם זה מבחינה חברתית ואם זה מלא דברים שלא ידעתי בעצם, לקבל אהבה, ואני באמת בן אדם שלא קיבלתי אהבה ואני חושבת שכשהכרתי את רוחה, מהרגע שנכנסתי ועד היום, היא דמות של אמא שלי.
<מטופלת במרכז: הרבה פעמים קיבלתי ממנה דברים שלא קיבלתי מאמא שלי.
<מטופלת במרכז: כשבאתי לפה, אני עדיין לא דיברתי עם המשפחה שלי, המשפחה שלי כבר חשבה שאני מתה והגעתי ואחרי 9 חודשים שהייתי בטיפול העזתי להרים טלפון ולהגיד שאני חיה ושהכול בסדר.
<מטופלת במרכז: אבל התהליך שלי היה תהליך באמת, אני חושבת, מדהים.
דוד צור: מה את עושה היום?
<מטופלת במרכז: אני עובדת בניקיון בבית חולים.
<מטופלת במרכז: אני שוכרת דירה כבר שלושה חודשים, אני נכנסתי לקורס של רשות למלחמה בסמים, קורס מדריכים, ובעזרת ה' יש לי הרבה שאיפות והרבה כוונות והרבה מטרות.
<אילנה בן ליש: אני רוצה לציין שצריך לזכור שיש המון מסגרות שמפעילים שירותי הרווחה, אין אף שירות אחר שהחוקים שלו הם כאלה שהם רק מכווני האנשים עצמם.
<אילנה בן ליש: אין חוקים שאם עשית לא תפני לכאן.
<אילנה בן ליש: יש חוקי הבית, כמו ששתיהן אמרו 'שמרתי על חוקי הבית', אי אפשר בבית להזריק, אי אפשר בבית להרביץ, אי אפשר להוציא סכין, אבל גם מי שהוציאה סכין, יוצאת וחוזרת.
<אילנה בן ליש: אין להם מקום אחר, זה המקום האחרון.
<אילנה בן ליש: מפה לא מגרשים אותן.
<אילנה בן ליש: היא מספרת שהיא הייתה והיא המשיכה, היא המשיכה לעסוק בזנות.
<אילנה בן ליש: רוב המסגרות שאנחנו מכירים, אם אתה לא עומד בסטנדרטים, אחת, שתיים, שלוש, ארבע, אתה לא יכול להיות פה, ואני תמיד אומרת שהמסגרות האלה מתאימות לילדים שלי, הן לא מתאימות למי שבאמת באמת זקוק.
<ביאטריס רוזן-כץ: אני חושבת שכל מה שהם יודעים בראש זה באמת מה הן צריכות.
<ביאטריס רוזן-כץ: גם כשיש החלטות קשות לקבל, כל הזמן מוביל אותנו 'אנחנו פה בשבילך', לא בשביל עצמנו, לא בשביל הצוות.
<ביאטריס רוזן-כץ: אם יהיה בן אדם שלא יעשה את העבודה שלו הוא לא יהיה פה, יהיה בן אדם שלא יהיה טוב למטופלות הוא לא יהיה פה.
<ביאטריס רוזן-כץ: א', את מאוד צעירה, בת כמה את?
<מטופלת במרכז: 23.
<ביאטריס רוזן-כץ: ילדה.
<ביאטריס רוזן-כץ: ואני אומרת וואו, היא עברה חיים מאוד קשים, רעות גיא תמיד אומרת, כמספר הדברים הרעים שקרו לי בחיים ושהביאו אותי לאן שהגעתי, כך צריכים לקרוא לי דברים טובים כדי שאני אאמין שאפשר אחרת.
<ביאטריס רוזן-כץ: אני חושבת שהדרך לא פשוטה, אבל היא אפשרית.
<ביאטריס רוזן-כץ: אני מסתכלת על ו' ואני אומרת, נכון, עכשיו היא בתקופה קשה, אבל אני ראיתי את ו' עובדת בעבודה נהדרת, בעבודות, עם יכולות, יש לה יכולות בלתי רגילות להגיע ולהשתלב במקומות עבודה וצריך עוד פעם ועוד פעם ולא להתייאש.
<ביאטריס רוזן-כץ: איך תמיד אתן אומרות?
<ביאטריס רוזן-כץ: 'אל תוותרו עלינו', 'אל תוותרו עלינו', אוקיי - - -
<אילנה בן ליש: אנחנו לא נוותר עליכן, אבל אל תוותרו אתן על עצמכם.
<רוחמה נפתלי: התכנית של ו' כרגע זה לחזור להוסטל, סיכמנו שהיא חוזרת לתקופה קצרה, והכול יהיה בסדר.
<ביאטריס רוזן-כץ: נכון, להתארגן.
<אילנה בן ליש: אבל כן צריך לנסות לכתוב תכנית לאחרי, כי המעברים הם חדים מדי.
<קריאה: כן, להיות מאוד מאוד עוטפת שמחזירה אמון, אבל - - -
דוד צור: ו', איזה תחומים את מרגישה שכן מושכים אותך לעבוד בהם?
<מטופלת במרכז: אני עכשיו מוציאה רישיון על אופנוע ומעניין אותי לעבוד על ההגה, לנהוג, להיות על הכבישים.
<מטופלת במרכז: עכשיו זה דברים שאני עושה.
דוד צור: שליחויות וזה?
<מטופלת במרכז: כן, זה מעניין אותי.
<מטופלת במרכז: לא יודעת, נראה.
<מטופלת במרכז: יש לי כל מיני דברים שאני עושה עכשיו, אני לא סתם לא עובדת .
<מטופלת במרכז: אני מחפשת, מזכירה אולי.
<אילנה בן ליש: יש מוקד תעסוקה עירוני לאוכלוסיות עם קשיי הסתגלות לעולם העבודה.
<ביאטריס רוזן-כץ: רכזת התעסוקה שלנו שייכת לצוות של המוקד התעסוקתי.
דוד צור: היא הייתה שם?
<אילנה בן ליש: היא לא צריכה להיות שם, באים אליה.
<ביאטריס רוזן-כץ: רכזת התעסוקה שלנו היא פה, אבל היא שואבת את המידע ואת המשאבים מהמוקד התעסוקתי.
<אילנה בן ליש: תכנית עירונית כרגע ממומנת 100% עירוני.
<אילנה בן ליש: אז כשאתה רושם את המאטצ'ינג תכתוב את זה גם.
דוד צור: בסוף נהיה חייבים לכם כסף.
<ביאטריס רוזן-כץ: אני רוצה להגיד עוד משהו לפני שאתם הולכים.
<ביאטריס רוזן-כץ: העבודה פה היא לרגע לא עבודה לבד, אין פה עבודה לבד.
<ביאטריס רוזן-כץ: העבודה פה היא שותפות של כל המסגרות, אם זה מבחינת משרד הרווחה, משרד הרווחה הוא לא רק הגורם המממן, אלא גם מבחינה מקצועית, השייכות, ההבנה, העזרה.
<ביאטריס רוזן-כץ: אני אתן לכם נתון שיפתיע אתכם, אנחנו המקלט הפתוח היחידי לנשים בכל הצפון.
<ביאטריס רוזן-כץ: תחשוב שבתל אביב יש הרבה מקלטים כאלה, בירושלים יש כאלה, אצלנו אנחנו היחידים.
דוד צור: כמה בנות יש פה עכשיו?
<ביאטריס רוזן-כץ: בשלטר אנחנו נכון לרגע זה 16 נשים שישנות, כשאנחנו מלאים עם 12.
<אילנה בן ליש: 12 נחשב מלא.
<ביאטריס רוזן-כץ: ואז זה עושה גירעונות, כי אתה מחזיק 16 נשים, אז כל ההוצאות שלך יותר גבוהות ואי אפשר לסגור את הדלת.
<ביאטריס רוזן-כץ: מאוד מאוד קשה להשאיר אישה בחוץ, מאוד קשה.
<ביאטריס רוזן-כץ: וגם לפעמים אנחנו עובדים כל הזמן עם המשטרה, יש לנו גם משטרה ויש לנו גם סיירת עירונית.
<ביאטריס רוזן-כץ: בעיריית חיפה יש, כיום אני חושבת שבהרבה ערים יש, אנחנו מחוברים בלחצן מצוקה למוקד של הסיור העירוני, ברגע שאנחנו לוחצים תוך שלוש דקות - - -
<רוחמה נפתלי: אני רוצה להגיד משהו למשטרת ישראל.
<רוחמה נפתלי: באמת המשטרה פה כל דקה, כל שנייה, לפעמים פה יש מריבות, אירועים ודקירות ועף לי כוס למוח, הנה אני עושה ככה, ואני רוצה להגיד באמת אין עליכם.
<רוחמה נפתלי: כל טלפון, אתם בשניות פה.
<רוחמה נפתלי: בשניות אתם פה.
<רוחמה נפתלי: בשניות.
דוד צור: בשביל זה שלחנו לכם ממ"ז מאצלנו.
דוד צור: הוא היה פקוד שלי.
<ביאטריס רוזן-כץ: זה גם מהבחינה הזאת, גם הסיוע שלהם עם המטופלות, אם אישה מגיעה לפה אחרי שהיא עברה תקיפה מינית, הדרך שבה מטפלים.
<ביאטריס רוזן-כץ: מגיעות כל הזמן לפה, יש תקיפות מיניות בדירות חירום, הם נותנים יחס של כבוד למטופלות.
<ביאטריס רוזן-כץ: זה לא משהו שהוא - - - אני שומעת על מחוזות אחרים - - -
דוד צור: יש פה תופעה, למשל, של סרסורים או דברים כאלה שבאים לאיים?
<קריאה: לא פה, אבל כן סרסורים מאיימים על נשים.
<ביאטריס רוזן-כץ: אני אגיד לך מה, פעמיים התפרצו לדירת חירום סוחרי סמים, שבאו לגבות כספים.
<ביאטריס רוזן-כץ: עכשיו הם מטומטמים, זה היה בהתחלה, הם לא ידעו שהכול מצולם.
<ביאטריס רוזן-כץ: המשטרה מאוד חגגה על זה, זאת אומרת ברגע שהגיעה המשטרה היו להם קלטות עם הפריצה לתוך הבית והייתה עילה למשטרה איך לעצור את סוחרי הסמים וזה לא חזר.
<ביאטריס רוזן-כץ: הם לא מתקרבים.
<ביאטריס רוזן-כץ: לצערי הרב, רוב הסרסורים זה או סוחרי סמים או הבן זוג.
<רוחמה נפתלי: כן, אנחנו רואים כמה קשה לסרסורים לשחרר את הנשים.
<ביאטריס רוזן-כץ: עם ביטוח לאומי ,אני חייבת להגיד, יש לנו שני מסלולים עיקריים, הבטחת הכנסה וגם נכות כללית.
<ביאטריס רוזן-כץ: לצערי הרב נשים שעוברות מסלולים כאלה בחיים גם בגיל מאוד צעיר נפגעות קשה והן מקבלות נכות כללית ואז נכנסות גם לתהליכים של שיקום דרך ביטוח לאומי, עם מימון של הרבה קורסים שנותן ביטוח לאומי.
<ויקי אלעמרי: איזה נכויות, נפשיות?
<ביאטריס רוזן-כץ: כן, נפשיות.
<ביאטריס רוזן-כץ: אני רוצה שלפני שאנחנו יוצאים אנחנו נעבור דרך דירת החירום, כי חשוב לי שתראו את דירת החירום שלנו.
<ביאטריס רוזן-כץ: דירת החירום שלנו היא מאוד שונה מתל אביב, מבחינת המאפיינים.
<ביאטריס רוזן-כץ: זה מקום שבנות מגיעות בגיל מאוד צעיר וגם במצב פחות קשה מאשר בתל אביב.
<ביאטריס רוזן-כץ: זאת אומרת דירת החירום מאוד מדגימה איך הצפון שונה מהמרכז.
<ביאטריס רוזן-כץ: גם בשביל הנשים פה תחנה מרכזית זו התחנה האחרונה.
<ביאטריס רוזן-כץ: עוד משהו, דוד?
<ביאטריס רוזן-כץ: אתה רוצה להגיד כמה דברים?
דוד צור: קודם כל אני חייב להגיד שאני ממש מתרשם מהנכונות ומהנתינה הענקית הזאת, אבל גם מהעובדה שהבנות, עם כל המצוקה, כמה שהמקום הזה הוא אולי המקום היחידי שהחזיר להן את האמון בחיים ואת התקווה, לא בכדי הוא נקרא 'אופק נשי'.
דוד צור: אני עדיין חושב שאנחנו חסרים חוליה, זה לא בגלל ששמעתי את שתיהן, אני מכיר את זה גם מהנושא של שיקום האסיר, וזו הנפילה הכי גדולה.
דוד צור: במסגרת הדבר עובד, הן תחת השגחה, לעסק יש את התיחום שלו.
דוד צור: ברגע שהן יוצאות לעולם, כמו גם האסירים, הם יוצאים לעולם החופשי, הפיתויים שם, הקשיים מצד שני גם שם, ולכן הנטייה הראשונית היא ללכת למקום שאתה בו הכי הרבה מכיר ומרגיש, עם כל זה שאתה יודע שזה רע ואסור לחזור לשם וזה רק יעשה לך רע, אבל עדיין זה המקום המוכר.
דוד צור: אז שם זו חוליה שלדעתי, אני לא יודע אם זה במסגרת הזאת פה, אז צריך לבוא עם איזה מעטפת מבחוץ ולנצל את הזמן הזה פה כדי לתת להן את הכלים בדרך החוצה.
דוד צור: נראה לי כן אינטואיטיבית.
<אילנה בן ליש: יש לנו פה נציגת משרד הרווחה.
דוד צור: אינטואיטיבית נראה לי שכן, אבל יכול להיות שצריך לעשות עוד איזה מסגרת שהן עוברות לשם.
<מירב דדיה: לא, זה רעיון להרחיב את השלטר פה.
<מירב דדיה: יש פה כמה דברים שצריך לתת להם מענה בצורה יותר - - -
דוד צור: זו נראית לי חוליה חסרה שצריך לעשות אותה, אני חושב, במסגרת פה, לא מהתקציב שלהם כמובן, אבל לתת לזה גיבוי שמשרד הכלכלה גם ייתן את הקורסים.
דוד צור: הקורסים הזעירים, ספרים, ספריות, בונות ציפורניים.
<מירב דדיה: דרך אגב, אתם לא מקבלים ואוצ'רים?
<ביאטריס רוזן-כץ: לא.
<מירב דדיה: צריך לבדוק.
<מירב דדיה: אני יכולה להגיד שבמרכזים לנפגעות תקיפה מינית, הן כן יכולות לקבל, כחלק מהתהליך הטיפולי, בדיוק מהמקום הזה, והן מקבלות ואוצ'רים - - -
דוד צור: אז למה לא פה?
<מירב דדיה: אז יוכל להיות שצריך לחבר.
<מירב דדיה: אני יודעת שלנו פעם נתנו ואוצ'רים לקורסים, בדיוק מה שחבר הכנסת דוד צור מדבר.
דוד צור: אז נראה לי שאת זה אפשר כבר לעשות.
<מירב דדיה: רק לחבר אתכם.
דוד צור: זו חוליה אחת.
דוד צור: וכפי שאמרה פה ביאטריס, המקום כנראה צר מלהכיל את כל ה - - - יש פה, לצערנו, ביקש יותר גדול, לכן צריך לבדוק עם משרד הרווחה עוד מעון שיתוקצב בצפון.
דוד צור: נעשה את הבדיקות האלה.
<רוחמה נפתלי: תודה לכם.
<רוחמה נפתלי: תמשיכו להסתכל.
<רוחמה נפתלי: אמרת כשהתחלת לדבר, אנחנו החצר האחורית, אף פעם לא הסתכלו, אני מרגישה שאני באה מאותם מקומות, אלוהים אהב אותי ועשיתי את הדרך, גם אחרי 13 שנה יש קשיים ויש ימים שבא לך להיכנס למיטה ולא לצאת משם, אבל אני רוצה להגיד לכם תודה, תמשיכו ככה, תמיד תסתכלו, זנות זה לא מחלה מדבקת, אפשר לראות אותנו, להסתכל עלינו, להגיד 'אפשר עוד משהו ועוד משהו'.
<רוחמה נפתלי: כשאני באתי לראיון עבודה ב'אופק נשי', לא באתי לעבוד כי חשבתי שצוחקים עליי, כאילו מי יסתכל על זונות, זה לא יכול להיות בחיים.
<רוחמה נפתלי: (סיור בדירת חירום)
<אודט-אם בית: פה נמצאות לא נערות, מגיל 18 עד 67, הבחורה שיש לנו הכי מבוגרת היא בת 67, מרביתן משתמשות בסמים ונמצאות במעגל הזנות.
<אודט-אם בית: אנחנו מקבלים אותן, זו דלת פתוחה, הן יכולות לבוא ואנחנו לא יודעים מאיפה הן באו, מספיק שאנחנו יודעות שהן נמצאות במעגל הזנות והסמים.
<אודט-אם בית: אני בעצמי הייתי מכורה לסמים, אני נקייה 15 שנה.
<אודט-אם בית: סאוסן היא מדריכה איתי פה ביחד.
<ביאטריס רוזן-כץ: סאוסן בוגרת שלנו.
<אודט-אם בית: סאוסן בוגרת של ההוסטל פה.
<אודט-אם בית: סאוסן זאת הדוגמה הכי טובה שאפשר להסביר.
<אודט-אם בית: היא הייתה מטופלת שלנו בדירת החירום, היא סיימה את ההוסטל למטה, כעבור שנה היא עלתה לפה והיא עובדת עד היום פה כמדריכה.
<אודט-אם בית: הבנות כאן יכולות להשתמש בחוץ ולבוא לכאן, הן יכולות לשתות בחוץ ולבוא לכאן.
<אודט-אם בית: יש להן פה מיטה חמה, אוכל חם, חיבוק, יש להן גבולות מינימליים שזה סדר יום פחות או יותר מנוהל.
<אודט-אם בית: אם הייתם מגיעים לפני שעה ישבו פה 20 בנות בשולחן ערוך יפה, בשקט.
<מטופלת במרכז: מלא אהבה.
<מטופלת במרכז: בזכותך, אודט.
<אודט-אם בית: מלא אהבה.
<אודט-אם בית: תודה.
<מטופלת במרכז: באמת.
<אודט-אם בית: יש פה באמת דבר שלנו לא היה בבית, מאיפה שבאנו, לא היה לנו חום.
<אודט-אם בית: אולי הייתה מנה חמה, אבל לא היה חום, לא הייתה קבלה, לא היה את זה שיקבלו אותנו כמו שאנחנו, לא היה אפילו חיבוק חם, אז אני מאמינה שכולנו הגענו לפה מסיבות כאלה ואחרות.
<אודט-אם בית: הבנות שרק מבקשות או מראות נכונות לצאת לאשפוזית אנחנו עושות את זה.
<אודט-אם בית: יש לנו מנהלת של הקומה שהיא לא מחכה רגע וישר - - - יש לנו כרגע באשפוזיות בנות שיצאו לאשפוזית.
<אודט-אם בית: אשפוזית זה לפני גמילה, זה ניקיון של 21 יום, אחרי 21 יום הן יכולות להגיע אלינו פה להוסטל, שזה בדרך כלל ככה, ואם לא, לקהילות טיפוליות אחרות.
<אודט-אם בית: יש לנו מישהי שאתמול בלילה נאנסה בצורה אכזרית ביותר, עם אלימות של אלוהים ישמור, יש לי צמרמורת, עכשיו העברנו חפיפה על זה, היא הגיעה לפה אחרי בית חולים ואחרי הכול, פשוט בחיבוק חם ולבית.
<אודט-אם בית: כאילו זה הבית, זה המקום שיכול להכיל אותה ולקבל אותה, בלי עוד לקבל מכות או שפיטה מהבית, מבחוץ.
<אודט-אם בית: באמת היא יצאה לעבוד, המעביד שלה אנס אותה.
<אודט-אם בית: לא שהיא עובדת במעגל הזנות ולא - - - זהו.
<אודט-אם בית: יש לנו קבוצות, יש לנו מדריכות, רובנו מנטוריות.
<אודט-אם בית: יש לנו את הבוגרות של המקום, של דירת החירום.
<אודט-אם בית: אפשר להגיד בגאווה שיש לנו הצלחה הצלחה הצלחה, הן נמצאות בכל הקהילות, אם זה של 'רוח מדבר', אם זה של אילנות ואם זה של ההוסטל, שעדיין מבקרות ומעבירות מסר.
<אודט-אם בית: גם מדריכות מלמטה עולות ומעבירות מסר.
<אודט-אם בית: אני חושבת באמת בענווה שאנחנו המסר, גם בעצמנו, שאפשר גם אחרת.
<אודט-אם בית: זה אפשרי.
<ביאטריס רוזן-כץ: אני רוצה להגיד.
<ביאטריס רוזן-כץ: עכשיו זה שקט בדרך כלל פה זה גיהינום.
<ביאטריס רוזן-כץ: בנות שבאות תחת השפעת סמים ואלכוהול.
<ביאטריס רוזן-כץ: המצב נדלק תוך שנייה, תוך שנייה יש לך פיצוצים.
<קריאה: חדר מיון.
<אודט-אם בית: חדר מיון אבל שלנו, אנחנו הרופאים.
<ביאטריס רוזן-כץ: קשה להבין את רמת הלחיצות של המקום ואתה פה מתנהל, מצד אחד לשמור על גבולות, מצד שני שהגבולות לא יהיו נוקשים שהם לא יוכלו להיות פה.
<ביאטריס רוזן-כץ: כי אם אני אשים פה כללים ונגיד אם על קללות הם לא יהיו פה, אז לא יהיו פה, הבית יהיה ריק, כי קללות יש כל הזמן וגניבות יש פה כל הזמן.
<ביאטריס רוזן-כץ: נורא מעניין, לא מהצוות ולא מהבית, אחת מהשנייה.
<ביאטריס רוזן-כץ: זה עולם של הרחוב שנכנס פה ואתה צריך לראות איך אתה שומר על זה, עד כמה נכנס, עד כמה אתה לא נותן לו, איפה תגיד ש'עד כאן'.
דוד צור: מישהי פה אומרת 'אני רוצה להיכנס לתהליך של שיקום' - - -
<ביאטריס רוזן-כץ: באופן מיידי, כפי שהיא אמרה.
דוד צור: אז היא יורדת למטה?
<ביאטריס רוזן-כץ: לא, קודם כל - - -
<אודט-אם בית: יש לנו יותר מיידי, כי בדרך כלל זה לחכות לרשימת המתנה, אז באמת ביאטריס יכולה להעביר אותם מעכשיו לעכשיו לבית חם בקרית אתא, שזה מימון יותר גדול, אבל על המקום.
<ביאטריס רוזן-כץ: בוא נגיד ככה, יש לנו שיתוף פעולה.
<ביאטריס רוזן-כץ: כמו שאמרתי לך, פה לא עובדים לבד.
<ביאטריס רוזן-כץ: אז יש אשפוזית פרטית בקרית אתא, של יעקב אילוז, לא יודעת אם שמעת עליו, יש לו בכל הארץ, הוא מוכן לטלפון שלנו לקבל, ורק שלנו, אישה, תמורת תשלום סמלי של 600 שקל, שזה השתתפות כביכול בקהילה אחרת לאשפוזית.
<ביאטריס רוזן-כץ: בלי בדיקות רפואיות, בלי כלום, ככה.
<ביאטריס רוזן-כץ: מהרגע להרגע.
<ביאטריס רוזן-כץ: זה משהו שהוא מאוד מציל את הבנות.
<ביאטריס רוזן-כץ: היא אומרת 'כרגע אני רוצה לצאת לגמילה', מחר היא כבר לא שם.
<ביאטריס רוזן-כץ: היא רוצה עכשיו, אז צריך שעכשיו זה יהיה ושזה יהיה חינם.
<ביאטריס רוזן-כץ: יש מקומות שמבקשים השתתפות עצמית.
<ביאטריס רוזן-כץ: איך אפשר לבקש השתתפות עצמית?
<ביאטריס רוזן-כץ: אני יודעת בדיוק כמה קליינטים היא צריכה לעשות כדי לקבל את ההשתתפות הזאת.
<ביאטריס רוזן-כץ: אין לה כסף, זה רק מלעשות עוד קליינטים.
<ביאטריס רוזן-כץ: אז אנחנו נקנה לה את הסיגריות בשביל הקהילה, אנחנו נשלם את ההשתתפות העצמית, אנחנו נלווה אותה לקהילה.
<ביאטריס רוזן-כץ: זה שם המשחק.
<ביאטריס רוזן-כץ: ברגע שהיא אומרת 'אני יכולה, אני רוצה', מיד.
<ביאטריס רוזן-כץ: ללא תנאים.
<עובד במקום: גם אנחנו לקחנו את זה קצת יותר קדימה, זה לא רק למזער נזקים, זה לתת להם קצת תקווה, להגיד להם שיש משהו אחר.
<עובד במקום: לנסות לדרבן אותן לבחור משהו אחר, לא בקטע של לחץ, בקטע של אהבה, בקטע של מודל לחיקוי, בקטע של זה אפשרי.
<ביאטריס רוזן-כץ: ולפעמים היא יורדת ועולה ויורדת ועולה, עד ש - - - צריך הרבה סבלנות.
דוד צור: כמה בנות יש פה?
<ביאטריס רוזן-כץ: אני רוצה להגיד לך, אתה רואה את אודט יושבת פה ככה יפה.
<ביאטריס רוזן-כץ: אודט מכירה גם את העולם של ההישרדות.
<ביאטריס רוזן-כץ: לפני כמה זמן היה פה אירוע של אלימות.
<ביאטריס רוזן-כץ: אני מסתכלת אחר כך על המצלמות ללמוד מה שהיה ואז אני רואה את אודט ככה, ככה.
<ביאטריס רוזן-כץ: ואני יודעת שהיא מחזיקה את הידיים כדי שלא תעוף לה היד מהמקום.
<ביאטריס רוזן-כץ: אני רואה אותה ככה מדברת וחוזרת אחורה ומדברת, ואני יודעת בדיוק איזה אתגר זה לעמוד מול ההתגרות, וזו התגרות לא פשוטה, שיבואו ויגידו לך, מקללים אותך ואת הילדים שלך ואתה צריך להיות הגורם המכיל והמטפל.
<ביאטריס רוזן-כץ: התמודדות לא פשוטה.
דוד צור: כמה נשים יש פה?
<אודט-אם בית: היום יש לנו 15 מטופלות, אחת יצאה לאשפוזית, היא נמצאת באשדוד.
<אודט-אם בית: אני מאמינה שתוך כמה ימים היא מגיעה להוסטל למטה.
<אודט-אם בית: היא הייתה ה- ההמונית ביותר והבלגניסטית ביותר.
<אודט-אם בית: היום הגרעין הגדול שלנו הן יותר מהמגזר הערבי, ממש ילדות, מגיל 18 עד 23, שזה הגרעין הגדול.
<אודט-אם בית: נראה לי ש-9 בנות הן משם והשאר זה - - - שם זה יותר הזנות עובדת מאשר הסמים, מעגל הזנות, סנג'ור, לא זונה טיפוסית של הרחוב שעומדת, סנג'ור בלבד.
דוד צור: חיפאיות כולן?
<אודט-אם בית: לא, ממש לא.
<אודט-אם בית: מכל קצוות הארץ.
<ביאטריס רוזן-כץ: אולי יש חיפאית אחת.
דוד צור: מהצפון?
<אודט-אם בית: לא, מהכול.
<אודט-אם בית: יש לנו ממזרח ירושלים ועד כפר טובא.
<אודט-אם בית: יש לנו הרבה מהכפרים, מבדואיות, מוסלמיות, נוצריות.
<אודט-אם בית: נראה להם את החדרים.
<אודט-אם בית: זה המטבח שלנו, הוא יכול להכיל 100 איש, אפילו שהוא קטן, הלב רחב.
<אודט-אם בית: יש לנו את ביאטריס שמאשרת לי את מה שאני רוצה.