GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<עידית הראל שמש: היא כל כך נהנית ממין, היא כל כך אוהבת את זה, היא רק רוצה שיבואו גברים ויחדרו לגופה שאפילו לא צריך לשלם לה בשביל זה.
<עידית הראל שמש: היא כמובן חווה אורגזמות מכופלות מכל מגע מיני ולכן זה כנראה באידיאל, בפנטזיה של האישה האידיאלית.
<עידית הראל שמש: אבל בצד סטלה יש עוד דמות בסרט והיא באמת אישה בזנות שכאשר מומו רוצה את המפתחות של הדירה של סבתא שלו בשביל להביא לשם את נילי, ונילי היא הבחורה שהיא מסוג א', כלומר, היא הבחורה שצריך לשמור עליה ולהגן עליה, היא החברה, אבל גם המטרה היא לכבוש אותה.
<עידית הראל שמש: כלומר, המטרה היא לקיים אתה יחסי מין אבל ברגע שהוא לא משיג את המפתח לדירה של הסבתא, הם הולכים, הוא וחבריו, לאישה בזנות ושם נדבקים בכיני ערווה ודרך אגב, קשור לעוד מיתוס שקיים, שהנשים בזנות מדביקות את צרכני הזנות בעוד שהכיוון הוא מצרכני הזנות לנשים בזנות, אבל זה כבר עניין אחר.
<עידית הראל שמש: גם בסרט המציצים שכתבו את התסריט אריק איינשטיין ואורי זוהר שגם היה הבמאי של הסרט, הסרט הזה הוא קריאה להטרדה מינית ולפגיעות מיניות קודם כל בעצם הביטוי המוכר "יבוא לך".
<עידית הראל שמש: כלומר, אותה דינה ששיחקה אותה מונה זילברשטיין שגם מעמדה בזנות יכול להיות שהיה לו קשר.
<עידית הראל שמש: המטרה היא איך לקיים אתה מגע מיני.
<עידית הראל שמש: יש שם משהו שדומה לניסיון לאונס של גוטה עם דינה בתוך החדר, אבל את זה שנים בצד כי אני מתייחסת לדמות הכול כך עמוקה שנקראת אלטמן הקטן.
<עידית הראל שמש: הם מגלים ורואים את גודל איבר מינו ומחמיאים לו על כך, ומה עושה אלטמן.
<עידית הראל שמש: הוא הולך לרותי שמשחקת אותה מרגלית אנקורי – שדרך אגב, עזבה את המשחק אחרי הסרט הזה – והוא הולך לאישה בזנות וגוטה, שהוא אורי זוהר, שרואה אותו, הוא גאה בו.
<עידית הראל שמש: זה כמו האבא ששלח את הילד שלו לאישה בזנות וכאילו הוא עבר עכשיו לעולם המבוגרים.
<עידית הראל שמש: רותי כמובן גם כן אומרת את המשפט שכולנו מדקלמים ומעלה חיוך על שפתינו: זה ילד זה?
<עידית הראל שמש: כלומר, היא כמובן גם נורא נהנית מיחסי המין שלה עם אלטמן.
<עידית הראל שמש: בקיצור, אנחנו רואים שהתרבות שלנו מאפשרת ומבנה את ההבניה החברתית הזאת שאפשר לצרוך זנות.
<עידית הראל שמש: הילדים שלנו אולי לא מכירים את הסרטים האלה, אבל אנחנו ההורים גדלנו עליהם ואנחנו מעבירים את המסר הזה קדימה.
<עידית הראל שמש: אני מאוד מזדהה עם דבריו של סגן השר שאומר שצריכה להיעשות עבודה גם עם ההורים כי אם ילד מקבל מסרים בבית הספר שחשפנות זה דבר שלא עושים ואחר כך הוא בא הביתה ואבא שלו אומר לו או אימא שלו אומרת לו שהן כולן סטודנטיות שעושות כסף קל, זה יכול להביא לאיזשהו שינוי במחשבה.
<עידית הראל שמש: דמות מהעולם של הנוער היום.
<עידית הראל שמש: דיברנו כאן ברמז על התכנית "היפה והחנון".
<עידית הראל שמש: בעונה הקודמת היה בחור שבמהלך ראיון לתקשורת שואל אותו העיתונאי: שקלת לקבל שירותי מין בתשלום?
<עידית הראל שמש: כלומר, גם לעיתונאי זה מאוד מאוד טבעי כי גם הוא שבוי בתוך המיתוסים, ואור אומר לו: חשבתי ללכת לזונה, אבל רציתי שהפעם הראשונה שלי תהיה מתוך רגש אמיתי ולא משהו מזויף שקונים בכסף.
<עידית הראל שמש: בקיצור, זה מתקשר למיתוס שמה יעשו כל החנונים, הנכים והבודדים, אלה שאין להם אפשרות ולכן הם חייבים את הזנות.
<עידית הראל שמש: מועדוני החשפנות קוראים לבני הנוער בואו למסיבת רווקים.
<עידית הראל שמש: אלה גילאים כבר קצת יותר מבוגרים אבל מסיבת גיוס או מסיבת שחרור, זה אחרי גיל בית הספר והמועדונים קוראים להם ומציעים להם לבוא אליהם.
<עידית הראל שמש: הבאתי לכאן כמה דוגמאות לכתבות בעיתון בהן אנחנו רואים שיש שימוש.
<עידית הראל שמש: למשל, בנושא הזה כמה חבר'ה סיגלו לעצמם איזושהי מסורת שברגע שהם מקבלים תעודת זהות, אחר כך הם הולכים לבית של אחד החברים ושותים אלכוהול ומזמינים אישה בזנות.
<עידית הראל שמש: זה חלק מאיזשהו טקס חניכה.
<עידית הראל שמש: במודיעין, בשוהם – "ההורים לא בבית ואנחנו מביאים כמויות גדולות של אלכוהול, סיגריות ונרגילות והיו פעמים שהזמנו חשפניות שעשו לנו מופע ארוטי".
<עידית הראל שמש: אזור כפר סבא, תיכון בשרון – "נהגו להגיע כמעט מדי יום למכון הליווי כאשר את התשלום הם ביצע בכסף שגנבו מהוריהם".
<עידית הראל שמש: כאן יש סיפור על בני נוער שמגיעים לנערות ליווי, לבתי בושת או מביאים אותן הביתה.
<עידית הראל שמש: חשוב לי לומר לכם כאנשי חינוך כמה מסרים קצרים לגבי הנושא של צריכת זנות.
<עידית הראל שמש: כל הנושא של מיניות מיטיבה ויחסי מין בריאים, זה הכול טוב ויפה אבל מעטים עושים את הקשר הזה עם הזנות.
<עידית הראל שמש: להפך, הם יכולים להתייחס לחברה שלהם בשיא העדינות ובשיא ההוגנות וההגינות, אבל האישה בזנות עבורם היא אישה אחרת, זאת אישה סוג ב', זאת אישה שהיא סטודנטית והיא עושה כסף קל ואפשר לשלם לה.
<עידית הראל שמש: הם לא עושים את ההקשר הזה.
<עידית הראל שמש: אני לא חושבת שילדים בכיתה י', י"א, י"ב, צריך להתייחס אליהם כילדים רכים בשנים.
<עידית הראל שמש: אני חושבת שאפשר לדבר אתם על חשפנות, צריך להגיד את המלים האלה, צריך להגיד את המילה זנות כי אחרת הם לא יעשו את ההקשר הזה.
<עידית הראל שמש: גם בנושא של סחר בנשים, הביטוי הזה סחר בנשים מתקשר אצלם לנשים זרות, לנשים שהובאו לארץ - תופעה שכבר לשמחתנו נעלמה – וזה לא אומר להם הרבה.
<עידית הראל שמש: לכן חשוב מאוד לדבר בשפה שלהם ולא לפחד.
<עידית הראל שמש: הם יודעים, הם נמצאים, הם מכירים את עולם הזנות וכדאי לדבר אתם.
<עידית הראל שמש: אני חושבת שאת השינוי התודעתי הזה, את ניפוץ המיתוסים צריך לעשות עם הצוותים המחנכים, עם המורים, עם ההורים ואחר כך כמובן עם הידע הפדגוגי שלכם שהוא בטח רחב ומעמיק לחשוב איך מביאים את זה לכיתה.
<עידית הראל שמש: אנחנו נשמח לעזור לכם.
<ביאטריס רוזן כץ: תודה רבה לעידית הראל שמש.
<ביאטריס רוזן כץ: תודה לחברת הכנסת מרב מיכאלי שמצטרפת אלינו.
<ביאטריס רוזן כץ: אנחנו נצפה בקטע מאוד קצר של הסרט "אור".
<ביאטריס רוזן כץ: לא הייתי זונה של כבישים אבל הייתי עולה לטרמפים.
<ביאטריס רוזן כץ: היו לי סנג'רים לקחת מהם דברים בלי לתת להם כלום אבל אם לא הייתה לי ברירה, הייתי עולה למכוניות כי מי היה דואג לי?
<ביאטריס רוזן כץ: מי היה קונה לי אם לא הייתי דואגת לעצמי?
<ביאטריס רוזן כץ: המורות תמיד שנאו אותי, רק חיכו שלא אהיה בבית הספר כי הייתי אלימה כזאת, מפריעה כל הזמן.
<ביאטריס רוזן כץ: אני מתכבדת להזמין את גברת הילה סגל, ראש היחידה למיניות ומניעת פגיעה בילדים ובני נוער, שפ"י, משרד החינוך להרצאה בנושא בני נוער נפגעי ניצול מיני וניצול מיני מסחרי, איתור והפניה לטיפול.
<הילה סגל: בני נוער נפגעי ניצול מיני וניצול מיני מסחרי, איתור והפניה לטיפול צהרים טובים.
<הילה סגל: אני תוהה מה מצב הצבירה לכם אחרי מרתון של הרצאות בתכנים כל כך מורכבים.
<הילה סגל: בזמן הקצר שיש לי, אני אנסה בכנות ובפתיחות לשתף אתכם בסוגיית האיתור ובעבודה שאנחנו עושים בתוך מערכת החינוך בסוגיית האיתור.
<הילה סגל: בחלק השני אחרי ההפסקה תספר חברתי אושרה לרר על העבודה החינוכית בכיתות.
<הילה סגל: יום אחד, אם תבוא פיה ותאפשר לבקש כמה משאלות, אנחנו נבקש איזה נייר לקמוס שאפשר לשים אותו ליד ילד ולדעת אם הוא בסיכון או לא בסיכון, אם הוא נפגע או לא, אבל המציאות יותר מורכבת מזה.
<הילה סגל: היחידה שלנו שייכת לשירות הפסיכולוגי הייעוצי של המשרד ואנשינו הם הפסיכולוגים החינוכיים, היועצים החינוכיים, כמעט 7,000 במספר שעובדים ברשויות המקומיות ובבתי הספר,.
<הילה סגל: אני רוצה לומר שעלו כאן שוב ושוב האמירות לגבי איזה מצבי חיים מורכבים ובאיזה נסיבות חיים מורכבות מגיעים ילדים ובני נוער למעורבות בזנות ואני רוצה לומר שאם יש עבודה שאנחנו מכוונים אליה, זה לעשות את האיתור ואת העבודה בדיוק באותם מצבים ושאלה גדולה היא - אם אנחנו באמת מגיעים לאיתור של מעורבות בזנות - מה פספסנו קודם לכן.
<הילה סגל: אני אתייחס גם למצבים בהם עולה היה סיכון לפני כן וגם לשאלות חדשות בהן אנחנו עסוקים בשנתיים האחרונות, בחצי השנה האחרונה, של מה עוד אפשר לעשות, מה אולי פספסנו, מה עוד אפשר להוסיף לידע שלנו.
<הילה סגל: אפשר לראות כאן כמה כלים שאנחנו משתמשים בהם שפותחו בעבודה קשה בין-משרדית כאשר האחרון עוסק באיתור ילדים צעירים ובוגרים בעלי מוגבלויות שמצויים בסיכון להתעללות ולהזנחה.
<הילה סגל: ננסה לגעת בתפקיד המרכזי הזה אומר.
<הילה סגל: מערכת החינוך רואה את הילדים לאורך זמן, אם זה לאורך שנים אבל עוד לפני כן בתקופת זמן מתמשכת יש לה אפשרות לראות שינויים בהתנהגות, שינויים בהרגלים, הגעה, היעדרות, נשירה, נשירה סמויה ובצמתים האלה בעצם להעלות שאלות.
<הילה סגל: אנשי חינוך הם כתובת לילדים ולהורים.
<הילה סגל: יושבים כאן הרבה אנשים של מערכת החינוך, הרבה אנשים שאנחנו מכירים מהעבודה ופניות לצוותי חינוך כדמות – מורכבויות או סוגיות של סיכון - כמבנה שהחברה מצפה שתיעשה עבודה, אנחנו מקבלים כל הזמן.
<הילה סגל: אני יכולה להגיד לכם שאתמול פנתה אלי מישהו לגבי סיטואציה שהייתה בשעות אחר הצהרים, בשעות של חוג, אבל הציפייה היא שבית הספר יהיה שם ויטפל ויהיה איזשהו גורם מתווך שאם צריך, מפנה לטיפול, ואם צריך, עושה במקביל את ההתערבות החינוכית.
<הילה סגל: היחידה שאני גאה לעמוד בראשה היא יחידה של שישים פסיכולוגים ויועצים שזאת המומחיות שלהם.
<הילה סגל: בעצם הם נמצאים שם כדי לסייע למערכת בשני מהלכים עיקריים, כאשר האחד הוא הטמעה של אותה עשייה חינוכית שדוד בנאי תיאר קודם, של חינוך למיניות, של חינוך למיניות שגם עוסק במניעת פגיעה, במניעת הטרדה, ובמקביל סוגיית האיתור.
<הילה סגל: זאת אומרת, כאשר עולה חשד, כאשר עולים סימני שאלה, כשכבר כואבת הבטן, איך נכון לנהל את המורכבות הזאת.
<הילה סגל: אני חושבת שכל מי שמבין קצת בילדים בסיכון ובילדים במצבי חיים מורכבים, יודע שזה יותר מורכב אולי ממה שזה נשמע.
<הילה סגל: יעידו העובדים הסוציאליים לחוק הנוער על הכמות העצומה של מצבים בהם אנחנו פונים ומתייעצים אתם, פונים ומדווחים להם על ילדים בסיכון ומערכת החינוך היא בהחלט הגורם המרכזי – וכך צריך שיהיה – שמאתר, שפונה, שמתריע והרבה פעמים העבודה המשותפת היא זאת שעושה את ההבדל.
<הילה סגל: אני רוצה לשים פוקוס על פנייה, מתי כל זה נעשה ולומר שחלק גדול מהמצבים הם מצבים בהם ילד או ילדה באה למורה המקצועית שלה, למחנכת שלה, ליועצת.
<הילה סגל: אין גורם מקצועי שאני מכירה שהסיטואציה הזאת בה ילד בא ופונה, ילדים יודעים שזאת כתובת והם פונים.
<הילה סגל: הם לא פונים כמו שהיינו רוצים, לא פונים בכל מצב, יש מורכבות בפנייה, אבל בהחלט יש פנייה משמעותית שנעשית גם בצורה ישירה.
<הילה סגל: הם פונים על קונפליקטים עם ההורים, הם פונים על סיטואציות חברתיות מורכבות והסוגיות כמובן משתנות מגיל יסודי לגיל על יסודי, אבל בהחלט הכתובת הזאת והציפייה שביתה ספר יעשה שם שינוי, יעשה שם התערבות, קיימת כל הזמן.
<הילה סגל: אני יכולה להגיד לכם - דברים שאפילו הגיעו לפרסום בתקשורת – מה מזמן שיעור כישורי חיים.
<הילה סגל: אני מזמינה אתכם לראות מה זה כישורי חיים ואיזה נושאים מקופלים תחת הכותרת הזאת של כישורי חיים.
<הילה סגל: אני יכולה להגיד לכם שיש שם חטיבות שלמות גם של חינוך מיני וגם של עבודה מאוד משמעותית על מצבי סיכון שונים.
<הילה סגל: שיעור כישורי חיים בו ילדים מעלים דברים.
<הילה סגל: פתאום ילד מספר – ואני מספרת לכם מפנייה אלינו - שהוא היה חלק מתוך ניצול מיני קבוצתי וזה עולה בתוך שיעור כי פתאום נופל איזשהו אסימון והוא זורק משהו כך שאתה צריך גם למשוך את החוט הזה אחר כך.
<הילה סגל: זה משהו שהשיח בהחלט מזמן.
<הילה סגל: יש קבוצות קטנות שמתאפשרות היום במערכת שלנו על בסיס קבוע במעגלי שיח ובקבוצות פרטניות בהן ילד מספר שאבא זורק עליו חפצים כחלק מאיזושהי שגרה קבועה.
<הילה סגל: זה משהו שמתאפשר בתוך המעגלים האלה.
<הילה סגל: הרבה מאוד פניות של הורים של חברים, פנייה של אימא שמספרת שחברה של הבת שלה מקיימת מערכת יחסים מינית עם המאמן של הנבחרת ומה עושים עם זה.
<הילה סגל: אלה דברים שהרבה פעמים ההורים – ואני חושבת די בצדק – מחזירים את זה לבית הספר גם אם זה לא בתוך בית הספר וגם אם זה לא בעבודה היום יומית ומצפים שבית הספר יעשה שם את ההתערבות.
<הילה סגל: בפעילות לא פורמלית אני יכולה לספר לכם שאנחנו הרבה מאוד בקשר עם תנועות נוער, עם סיטואציות שקורות בתנועות נוער, עם מתנ"סים.
<הילה סגל: אני לא יודעת אם אתם יודעים אבל יש חוק שאומר שבקיץ כל פעילות שהיא מעבר ליומיים, גם אם היא על ידי תנועת נוער, גם אם קייטנה, מחייבת רישיון של משרד החינוך וכל שנה אנחנו מעבירים חטיבה בתוך ההכשרה למנהלים של הקייטנות האלה כי אנחנו יודעים שהמרחקים הלא פורמליים הם דווקא המרחבים היותר מועדים לפורענות.
<הילה סגל: הם פחות רשמיים, הם פחות שמורים, הם פחות מושגחים וצריך לקחת את זה בחשבון.
<הילה סגל: אנחנו רוצים לומר עוד משהו לגבי התשתית ולומר מה יסייע לילדים לפנות, מה יאפשר לנו להגדיל את השטח העיוור, והשטח העיוור הוא של כולנו, מה יאפשר לילדים להרגיש שהם מסוגלים יותר לפנות.
<הילה סגל: אני יכולה להגיד שהמשרד מאוד מאוד שקוע בנושא הזה של יחסים בתוך בית הספר, איך משפרים את היחסים בתוך בית הספר.
<הילה סגל: אני לא יודעת כמה מכם יודעים שלמשל במיצב נשאלות שאלות כמו האם למורים אכפת ממך גם בהקשר שהוא לא הקשר לימודי והאם אתה מרגיש שאתה יכול לפנות עת אתה במצוקה.
<הילה סגל: המשרד בודק את זה ואני יכולה להגיד שכמגמה אנחנו יכולים לראות תהליכים של שיפור וזה נמצא במוקד העשייה כתשתית להבנה שהיחסים האלה הם קריטיים, הם קריטיים כדי שילדים יפנו, הם קריטיים כדי שאנחנו נראה.
<הילה סגל: עוד דבר שאנחנו לומדים בתקופה האחרונה.
<הילה סגל: אני מניחה שנחשפתם לנתונים של המחקר הגדול שעסק באלימות נגד ילדים, בין שכיחות לדיווח, מחקר שגם כאן בכנסת ניתן לו מקום, של פרופסור רחל לב ופרופסור צבי איזיקוביץ.
<הילה סגל: אנחנו ליווינו את המחקר שנעשה בתוך בתי הספר, נדגמו עד היום קרוב ל-12 אלף תלמידים בממלכתי, בחברה הערבית ובקרוב גם בממלכתי-דתי.
<הילה סגל: אחת הסוגיות שעולות ומחייבות אותנו ללמידה, ואנחנו בתהליכים של עיבוד ופיתוח לגביהם, זאת סוגיית השאלה הישירה.
<הילה סגל: ילדים ציינו קשר משמעותי כקטלי
<הילה סגל: זטור לפנייה לעזרה והם ציינו את סוגיית השאלה הישירה, האם מישהו בא ושאל אותם בצורה ישירה האם אתה נפגע, האם מישהו פוגע בך, ואני יכולה להגיד לכם שקבוצת הרכזים הפסיכולוגים ביחידה שלנו נמצאת עכשיו בשלבי פיתוח עם קבוצה של מומחים מכל התחומים, מהמשרדים השונים, מהאקדמיה, כדי באמת להבין מה זה אומר, מה זה לשאול אלה ישירה, מי צריך לשאול שאלה ישירה, באיזה הקשרים היא צריכה להישאל.
<הילה סגל: מכאן אני רוצה לעבור למורכבויות ולשתף.
<הילה סגל: אני חושבת שכל מי שכאן והוא איש מקצוע יודע שהסוגיה הזאת היא עסק לא פשוט, לצערי הרב.
<הילה סגל: משוואות יש רק במתמטיקה ולצערי הרב שיעור בכיתה לא מפחית מצבי סיכון קיצוניים אלא הוא יכול בהחלט לעשות שינוי בגישה כשאני מרגיש שאני יכול לפנות.
<הילה סגל: הוא בהחלט יכול לעשות שינוי ולהזמין איזושהי חשיבה וגם בהקשר הזה של איתור, לצערי הרב אין איזושהי תוכנה, איזשהו דיסקט שאם אנחנו נפעיל אותו, עכשיו נצליח לאתר ולזהות את כולם.
<הילה סגל: יש קושי באיתור.
<הילה סגל: אנחנו בהחלט לא מזהים את כולם וכל מי שהוא איש מקצוע מכיר מושג שאני אתן אותו רק כדוגמה אחת שנקרא דיסאוציאציה.
<הילה סגל: מכיר מצבים בהם קשה מאוד לשים את האצבע על פגיעה והתעללות בגלל תהליכים אינטר-פסיכיים של נפגעים.
<הילה סגל: אני זוכרת מצבים בהם בית ספר – ואני זוכרת את זה גם חזר מאוד בתקשורת - אומר איך יכול להיות שילד נפגע כל כך הרבה זמן ואף אחד לא יודע על כך.
<הילה סגל: כל אנשי המקצוע יודעים שהסימנים הם סימנים דומים.
<הילה סגל: למצבי פגיעה שונים יש סימפטומים דומים וגם זה מקשה על האיתור.
<הילה סגל: הבחנה שאני לא יודעת כמה היא נמצאת על השולחן בין מצבים שיש עליהם חובת דיווח לבין מצבים שאין עליהם חובת דיווח ואז מה עושים עם מצבים כמו פגיעה שהיא פגיעה מחוץ למשפחה והיא מחוץ למסגרת חינוכית?
<הילה סגל: פערים בתפיסת הסיכון, וכאן אולי אני אתן דוגמה.
<הילה סגל: נאמר כאן קודם לגבי חבורה של חמישה נערים שבאופן קבוע הולכים למועדון חשפנות, שבאופן קבוע צורכים זנות ויש עבודה ושיתוף פעולה מצוין של בית הספר עם מחלקת הרווחה ונעשית פגישה עם ההורים אחד לאחד, עם דאגה גדולה מאוד כי השאלה היא למה בני 14 ואיזה מחיר הם משלמים - ולמה הם גורמים – על אותה התוויה של מה זאת מיניות וההורים אומרים בצורה ברורה: חברים, זה לא עניינכם.
<הילה סגל: הילד מגיע לבית ספר?
<הילה סגל: הוא לומד?
<הילה סגל: אתם לא צריכים להתערב מעבר לזה.
<הילה סגל: הפערים האלה הרבה פעמים הם פערים שדורשים תהליך עבודה של שנים, תהליך משותף של כפר שלם, של הרווחה, של החינוך, כדי שבאמת יהיה אפשר לעשות איזשהו הבדל.
<הילה סגל: חוסר שיתוף פעולה של בני הנוער.
<הילה סגל: נער בן כמעט 18 שאומר לנו בצורה מאוד ברורה שהוא מסתובב עם בחורים צעירים, לוקחים אותו לסופי שבוע בארץ, בעולם, והוא אומר לנו שלא נתערב כי זה לא עניינו של אף אחד וכי זאת הבחירה שלו.
<הילה סגל: כאן השאלה היא עד כמה אנחנו באמת יכולים לתת לו יד, מעבר לאיתור ולזיהוי איזה סוג של עזרה אנחנו יכולים לתת.
<הילה סגל: זה היה קצת על מגבלות ההתערבות ועל הידיעה שהעסק הזה הוא עסק מורכב שלפעמים דורש שנים.
<הילה סגל: לסיום.
<הילה סגל: אני רוצה לומר שאנחנו עסוקים לראות איך אנחנו יכולים להרחיב ולהגדיל את כלי האיתור שלנו.
<הילה סגל: אנחנו עסוקים בסימני האיתור ובחשיבה משותפת עם גורמים חיצוניים שיושבים כאן באולם לגבי איזה סימני איתור חדשים ונוספים קיימים ואנחנו צריכים להגדיל את הרפרטואר שלנו ובמקביל, כמו שאמרתי קודם, גם את העבודה בכיתות.
<ביאטריס רוזן כץ: תודה רבה להילה סגל.
<ביאטריס רוזן כץ: גם עובדות סוציאליות אני לא אוהבת.
<ביאטריס רוזן כץ: פעם הייתי במועדונית, מקום שבאות ומבלות את היום, אהבתי ללכת לשם אבל החליפו לי את עובדת הנערות.
<ביאטריס רוזן כץ: פעם ברחתי מהבית וישנתי בקיבוץ כמה ימים.
<ביאטריס רוזן כץ: הייתי במחזור.
<ביאטריס רוזן כץ: התלכלכתי כולי, אז התקשרתי לעובדת סוציאלית וביקשתי שתעזור לי והיא אמרה לי לבוא לרווחה.
<ביאטריס רוזן כץ: כשהגעתי, ההורים שלי היו שם.
<ביאטריס רוזן כץ: מאז לא דיברתי אתה יותר.
<ביאטריס רוזן כץ: הבטיחה שהכול יישאר בינינו ולא תספר לאף אחד.
<ביאטריס רוזן כץ: אני מתכבדת להזמין את דוקטור חגית גור זיו, מרצה בסמינר הקיבוצים, להרצאה בנושא הכשרות מורים בתופעת הזנות.
<חגית גור זיו: הכשרות מורים בתופעת הזנות הנושא שלי הוא הכשרת מורים.
<חגית גור זיו: אני עוסקת בהכשרת מורים כבר הרבה שנים.
<חגית גור זיו: אתמול דיברתי עם סטודנטית שמארגנת לכבוד יום האישה הבינלאומי שבוע בנושא ואמרתי לה שאני אדבר על זנות ופורנוגרפיה והכיתות שבאות אלינו הן כיתות לגיל הרך.
<חגית גור זיו: היא שאלה אותי איך זה קשור לגיל הרך.
<חגית גור זיו: זה קשור לגיל הרך מפני שכבר נאמר כאן שהרבה מהנשים שהן בזנות, אלה נשים שנפגעו מינית והפגיעה המינית בילדות ובילדים מתחילה בגיל מאוד מאוד צעיר, מתחילה לפעמים ממש בתינוקות, אבל אנחנו יודעות על ילדות בגיל שלוש וארבע וחמש שאנסו אותן והן היו חשופות לכל מיני סוגים של ניצול מיני.
<חגית גור זיו: אם כן, כן, זה קשור אבל זה קשור בעוד דרכים אחרות מפני שהתודעה של המורות והגננות מאוד מאוד חשובה בנושא הזה.
<חגית גור זיו: השאלה של איך להכשיר מורות וגננות, אנשי חינוך בכלל, היא שאלה מורכבת ואני רוצה לתת, מאחר ויש לי מעט זמן, על קצה המזלג כמה עקרונות שבעיני הם מאוד חשובים.
<חגית גור זיו: עיקרון אחד הוא שלפי דעתי חייבת להיות הכשרה שעוסקת בחינוך לזכויות אדם, לזכויות ילדים, כי זנות היא הפרה של זכויות אדם.
<חגית גור זיו: אם אין למורים ומורות את התפיסה הכוללת של זכויות אדם, הסיכוי שהם יתעסקו עם נושאים של פגיעה בזונות, הוא מאוד מאוד קטן.
<חגית גור זיו: צריך להכשיר מורים ומורות, גננות וגננים להיות רגישים לנושאים חברתיים בכלל, לאוכלוסיות שוליים, לראות ילדים שבמצוקה.
<חגית גור זיו: דובר כאן על מצוקה על מצוקה על מצוקה, אבל מי רואה את המצוקה הזאת?
<חגית גור זיו: איך אפשר לראות את המצוקה הזאת?
<חגית גור זיו: זאת אומרת, אם אין הכשרה מכוונת שרואה בעולמם של הילדים לא רק ילדות ורודה ונחמדה כמו שמלמדים אותנו ומראים לנו אמצעי התקשורת, אז מורים לא כל כך יכולים לראות את זה.
<חגית גור זיו: אני אומרת שצריך כאן תודעה חברתית, צריך דגש מאוד חזק על תודעה חברתית וברוב הסמינרים וברוב הכשרות המורים הדגש הוא על חומר לימוד, על תנ"ך, על היסטוריה, על ספרות, על גישות הוראה, הקניית קריאה בדרך זאת, הקניית קריאה בדרך אחרת, הקניית חשבון בדרך זאת או בדרך אחרת, ולא על תודעה חברתית.
<חגית גור זיו: מערכת החינוך בכלל מתייגת ילדים, ממסללת ילדים, רואה בילדים שמפריעים בעיה ואל תבינו אותי לא נכון, אני לא שופטת את המורים ותכף אני אדבר על התנאים בהם עובדים המורים, אבל הגישה הזאת שרואה בילד מפריע ילד שצריך להעביר אותו לחינוך המיוחד, הגישה שמאשימה את הילדים ומאשימה את המשפחות שלהם כי אם הילד כך, בטח ההורים שלו גם כן לא בסדר – הגישה הזאת שממסללת ומתייגת את הילדים היא לא גישה ששואלת על סימני מצוקה, מה הם אומרים ולראות שגם הילד בגיל שמונה והוא נורא מפריע בכיתה, הוא בכיתה ב', והנה יש גם מורה נהדרת שגם הולכת ועושה ביקור בית ורואה שלילד אין חדר, אין לו מיטה משלו והוא ישן פעם על המזרון של האחות הזאת ופעם על המזרון של האימא או האבא.
<חגית גור זיו: לראות שמכאן משהו יכול לקרות עוד כמה שנים, אם לא נתערב עכשיו.
<חגית גור זיו: היכולת להתערבות היא בעייתית מפני שאיזה כלים ואיזה מערכת באמת עומדת לעזרת המורה הזאת שעובדת עם 35 ילדים בתנאי צפיפות נוראיים?
<חגית גור זיו: ילדים כל הזמן מתנגשים אחד בשני ועוד התיקים נופלים עליהם בדרך.
<חגית גור זיו: זה גם קשור.
<חגית גור זיו: דבר נוסף שמאוד חשוב בהכשרת מורים הוא התודעה לכך שהזנות היא לא תופעה של מישהו אחר, של משהו אחר, של עולם אחר אלא היא קשורה לכולנו.
<חגית גור זיו: כולנו מכירים צרכני מין, חלקנו נשואות לצרכני מין, חברות של צרכני מין, ואנחנו בכלל מדברים על זה?
<חגית גור זיו: אנחנו שואלים את הגבר אתו אנחנו האם הוא היה אצל זונה, מתי הוא היה אצל זונה, באיזה נסיבות הוא היה אצל זונה, כמה פורנוגרפיה הוא צורך?
<חגית גור זיו: אלה שאלות שלא שואלים אותן.
<חגית גור זיו: כבר הזכירו כאן את העניין של חשפנות וטקסי חניכה וכל הדברים האלה שקשורים.
<חגית גור זיו: הזנות היא על רצף וכבר הזכירו את זה ובהכשרת מורים ומורות אני חושבת שצריך לשאול את השאלות של הרצף הזה.
<חגית גור זיו: באחת הכיתות בה הקרנתי סרט של אנדוורד הורקין על פורנוגרפיה, ניגשה אלי סטודנטית וסיפרה לי שבן הזוג שלה צופה בסרטים פורנוגרפיים והוא מאוד מתלהב מזה ששם לנשים יש חזה מאוד גדול ושופע – הוא כמובן לא יודע איך מצלמים, מאיזה זוויות ואיזה הגדלות חזה עושים לנשים וכן הלאה – והוא ביקש ממנה שתעשה ניתוח להגדלת חזה.
<חגית גור זיו: אני אומרת את זה כדי לומר שזה קשור אלינו.
<חגית גור זיו: זה לא בעולם אחר, זה לא שהזנות היא שם ואנחנו כאן.
<חגית גור זיו: יש רצף ואנחנו כולנו מחוברים לרצף הזה.
<חגית גור זיו: סגן השר אבי וורצמן אמר שלא צריך לדבר ישירות על זנות ואני חולקת על דעתו.
<חגית גור זיו: אני חושבת שצריך לדבר ישירות.
<חגית גור זיו: דרך אגב, כן מדברים ישירות.
<חגית גור זיו: בכיתה ג' מלמדים על רחב הזונה, אבל מה מסבירים לילדים על רחב הזונה?
<חגית גור זיו: בספר יהושע יש לנו זונה.
<חגית גור זיו: יש סיפורים בתנ"ך שגם מדלגים עליהם.
<חגית גור זיו: צריך לדבר על הרצף והרצף נמצא בתוך העולם של הילדים.
<חגית גור זיו: הזכירו כאן את המדיה וזה עולם קפיטליסטי ואין מה לעשות.
<חגית גור זיו: קודם כל, אני חושבת שיש מה לעשות ואני חושבת שגם בעולם קפיטליסטי אפשר לחוקק חוקים שמגבילים את המקומות בהם פוגעים באנשים וזנות ופורנוגרפיה הן פגיעה וניצול של נשים ולכן למה שנרשה את זה?
<חגית גור זיו: אבל צריך את המורות ואת הגננות להכשיר ללמד את הילדים לצרוך מדיה בצורה ביקורתית.
<חגית גור זיו: אם המדיה היא דבר נתון, אפשר ללמד את המורות שילמדו את הילדים לא לראות בדברים האלה דברים לגיטימיים אלא לראות אותם בצורה ביקורתית.
<חגית גור זיו: חשיבה ביקורתית בעיני היא חלק מאוד מאוד מהותי מהכשרת המורים והגננות.
<חגית גור זיו: דבר אחרון שאני רוצה לומר כי כבר מסמנים לי לסיים את דבריי.
<חגית גור זיו: מאיר כהן, שר הרווחה, סיפר בכנס בבאר שבע שקיים קשר של שתיקה בין המורים והמנהלים.
<חגית גור זיו: זה כמובן נכון.
<חגית גור זיו: הוא ביקש מהמורים ומהמורות, מהמנהלים והמנהלות שיקשיבו לילדים.
<חגית גור זיו: אני חושבת שהוא צודק.
<חגית גור זיו: צריך להקשיב אבל בואו נסת
<חגית גור זיו: כל לרגע על תנאי העבודה של המורים והמורות.
<חגית גור זיו: הם עובדים בכיתות של 35 עד 40 ילדים, בצפיפות מאוד מאוד גדולה, עם מערכת לחצים שמשרד החינוך מנחית מלמעלה ואני לא יודעת באמת מתי מצפים מהמורות ומהמורים להקשיב לילדים ואיך אפשר להקשיב ל-35 עד 40 ילדים בכיתה.
<חגית גור זיו: אני מזכירה את זה כי אי אפשר לנתק את התנאים.
<חגית גור זיו: אם אנחנו רוצים לצפות מהמורים והמורות שיעשו עבודה טובה, אז אנחנו גם צריכים לתת להם את התנאים כדי שיוכלו לעשות את העבודה הטובה הזאת.
<חגית גור זיו: אני בכלל לא מזכירה את המשכורת שלהם.
<חגית גור זיו: תודה רבה.
<ביאטריס רוזן כץ: תודה רבה לד"ר חגית גור זיו.
<ביאטריס רוזן כץ: את מוזמנת להישאר בפאנל.
<ביאטריס רוזן כץ: אני מזמינה גם את שאר המרצים, רעות גיא, עידית הראל שמש, הילה סגל ודוד בנאי לעלות על הבמה.
<ביאטריס רוזן כץ: תודה.
<ביאטריס רוזן כץ: אם לקהל יש שאלות, זה הזמן לשאול.
<חגית גור זיו: (בתשובה לשאלה מהקהל).
<חגית גור זיו: גם בשביל מניעה צריך תודעה כי אם אין תודעה ואין הבנה שיש כאן בעיה, אפשר פשוט לא לראות את הבעיות, אבל מאחר והעניין הוא רצף – ביקשו ממני לקצר בדבריי וכך עשיתי - לא נכנסתי לתוך הרצף.
<חגית גור זיו: צריך ללמד מורות ומורים פמיניזם, היסטוריה פמיניסטית, צריך ללמד אותם על רצף, צריך לדבר על שוויון בין המינים.
<חגית גור זיו: אין שוויון בין המינים, לא בתוך מערכת החינוך ולא בחברה.
<חגית גור זיו: יש כאן רצפים וצריך לראות את הרצפים.
<חגית גור זיו: מורות הן לא טכנאיות, הן לא יכולות למנוע דברים או לראות את הסימנים.
<חגית גור זיו: אני אתן לך דוגמה קצרה.
<חגית גור זיו: סטודנטית שלי בגן ילדים ראתה ילדה משחקת עם בובה והיא שיחקה עם הבובה בצורה מאוד מאוד מינית.
<חגית גור זיו: ילדה בת ארבע.
<חגית גור זיו: ברור שכאשר ילדה בת ארבע משחקת עם בובה בצורה מאוד מאוד מינית ועושה עם בובות כל מיני דברים, יש שם משהו.
<חגית גור זיו: היא לא המציאה את זה.
<חגית גור זיו: הסטודנטית שלי ניגשה לגננת והגננת אמרה, לא, זה שום דבר.
<חגית גור זיו: חלה על זה חובת דיווח אבל הגננת חשבה שזה לא נורא, משחקי ילדים.
<חגית גור זיו: בלי תודעה אי אפשר למנוע שום דבר.
<ביאטריס רוזן כץ: אם אין עוד שאלות, אני ארשה לעצמי למצוא שאלה.
<ביאטריס רוזן כץ: בכל דיון מעלים את השאלה האם לדבר ישירות על זנות, ודוקטור גור זיו התייחסה קצת.
<ביאטריס רוזן כץ: האם לדבר ישירות על זנות?
<ביאטריס רוזן כץ: האם מספיק שאנחנו נדבר על ההתנהגות הרצויה ואז כבר אין צורך לדבר על התוצאות של ההתנהגות הלא רצויה?
<הילה סגל: אושרה תרחיב במושב הבא אבל ההבנה שלנו היא שצריך לדבר גם וגם.
<הילה סגל: צריך לעשות את ההבחנה בין דיבור שהוא בתהליכי התבגרות, השאלה מי יושב בכיתה, ואני יכולה להגיד לך שהרבה מאוד גננות פונות ומדווחת, מזהות ומאתרות, כך שיש גם דוגמאות אחרות לדוגמה שאת נתת.
<הילה סגל: ההסתכלות היא שונה כאשר אתה מדבר בהיבטים התפתחותיים ובהיבטים של תופעה וסוציולוגים.
<הילה סגל: אני חושבת שצריכים לעשות עבודה גם וגם.
<הילה סגל: אני רוצה לומר בפרק שלקחנו לעצמנו לפתח כחלק מכישורי חיים, בהחלט בצורה מותאמת על פי גיל אנחנו נתייחס בדיבור גם ישיר ונמשיך להתייחס גם בדיבור התפתחותי.
<רעות גיא: לגבי הדיבור הישיר.
<רעות גיא: אני כמובן מייצגת את העמדה שטוענת שצריך לעשות דיבור ישיר בנושא של הזנות עם בני נוער, בטח כשהם מעורבים בזנות וגם לפני.
<רעות גיא: אני רוצה לומר שחוץ מהדיבור הישיר – דיברתי קצת על חוסר השיפוטיות שצריך לדבר – מישהו הזכיר את העניין של הדיבור, לדעתי דוד, של האיסורים.
<רעות גיא: אנחנו מדברים אתם הרבה על מה אסור.
<רעות גיא: פעם אמרה לי נערה: אם סמים זה כל כך רע, למה כולם מעשנים סמים?
<רעות גיא: בוא נקביל את זה עכשיו לעניין של הזנות.
<רעות גיא: אם זנות זה כל כך רע וכל כך אסור, למה כולם צורכים פורנוגרפיה?