GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<עמית שגב: אותו רובד טרשתי לא גורם לסימפטומים במשך שנים, כי אם סותם את העורק באחוזים.
<עמית שגב: ב-10%, ב-20%, ב-30%, ב-40%, זה לא בא לידי ביטוי, אבל פה אנחנו באים כקרדיולוגים לנסות לאתר את אותה טרשת עורקים בשלב מוקדם, בשביל למנוע שהיא תתקדם הלאה, ובאיזה שהוא שלב גם אותו רובד טרשתי נקרע, נוצר עליו קריש דם באופן אקוטי, וזה המנגנון בדיוק שגורם התקף לב.
<עמית שגב: כי אותה היצרות של 50% נקרעת, נוצר שם טרומבוס, או קריש שם, וגורם להתקף לב, שאז זה בא רק לידי ביטוי פנימי.
עליזה לביא: התיאור שאתה נותן כאן מתאים לגברים ולנשים?
<עמית שגב: אותו דבר.
<עמית שגב: זו אותה מחלה בדיוק, הפתופיזיולוגיה היא זהה, כמובן שיש, ותיכף אני אדבר על זה, יש שינויים מבחינת גורמי הסיכון, אבל התהליך עצמו מבחינה פתופיזיולוגית, הוא אותו תהליך בדיוק.
<עמית שגב: הטרשת היא לא שונה.
<עמית שגב: פה אתם רואים מה הביטוי הקליני של אותה מחלת לב כלילית, או איסכמית, יש לזה הרבה הרבה שמות, כאשר יש היצרות שהיא עדיין לא חסימתית לגמרי.
<עמית שגב: זה גורם למה שאנחנו קוראים תעוקת חזה, זה כאבים בחזה בדרך כלל במאמץ, אבל מרגע שיש חסימה מלאה של זרימת הדם, למשל לנשים בעורק הזה, אז יש כאן טריטוריה שלמה של המיוקרד, של שריר הלב, שמתחיל לעבור נמק, וזה בדיוק תהליך של התקף הלב, ופה אנחנו צריכים לפעול מהר ופה אנחנו צריכים לחנך את הגברים ואת הנשים, לבוא מיד לבית החולים, שזה אחד הדברים שתיכף אני אראה לכם, שנשים, אני לא יודע אם מופלות בו לרעה, אבל לוקות בחסר מבחינת הפנייה לבית החולים.
<עמית שגב: מה הם הסימנים של התקף לב?
<עמית שגב: אז יש סימנים קלאסיים של כאבים בחזה.
<עמית שגב: הכאב יכול להיות מוקרן, קוצר נשימה וסימנים, ויש פה איזה שהוא משפט שכתוב בכל טקסט בוק ברפואה, שהסימפטומים אצל נשים הם לא טיפוסיים.
<עמית שגב: אני זוכר שנתתי פעם הרצאה באוניברסיטה, ואחת הסטודנטיות קמה ואמרה לי מאיפה אתה יודע שאצלנו זה לא טיפוסי?
<עמית שגב: אולי אצל הגברים זה לא טיפוסי ואצלנו זה הטיפוסי?
<עמית שגב: אז קודם כל הרפואה היא רפואה של גברים.
<עמית שגב: מי שכותב את הטקסט בוק זה הגברים, אבות הקרדיולוגיה הם הגברים ואצל הגברים זה הטיפוסי ואצל הנשים זה הלא טיפוסי.
<עמית שגב: אז קחו את זה לתשומת ליבכם.
עליזה לביא: רק כי אתם הייתם שם קודם, זה הכל.
<עמית שגב: נכון, בסדר, את יודעת, הקודם זוכה.
<עמית שגב: אתם כולכם מכירים את הגורמים או גורמי הסיכון הקונבנציונאליים להתפתחות של טרשת עורקים, ועכשיו אתם גם מבינים מדוע יתר שומני הדם גורמים לפגיעה בתאי האנדותל, לחץ דם, סוכרת, עישון, הניקוטין - טוקסי ישירות לתאי האנדותל, חוסר פעילות גופנית והשמנת יתר, כל אלה הם הגורמים הקלאסיים.
<עמית שגב: יש גם גורמים פחות קונבנציונאליים, שהם לא כל כך חשובים לדיון הזה.
<עמית שגב: למה אנחנו מדברים שזה כל כך חשוב ואמרה את זה גם פרופסור קונסטנטיני – אחד מתוך שלושה מקרי תמותה בשנה בקרב נשים ברחבי העולם הוא משנה למחלת לב, ושוב אני אומר מחלת לב, כלי דם או שבץ מוחי - זה בדרך כלל אותה המחלה.
<עמית שגב: בעולם המערבי מדי שנה מחלות לב וכלי דם גורמות ליותר תמותה מאשר כל סוגי הסרטן, שוב, אם לוקחים את הכל ביחד; וכמובן שיש מה שנקרא קומורבידיטי, זה גורם למוגבלות קשה, להתפתחות של אי ספיקת לב, לירידה משמעותית באיכות החיים, מעבר לתמותה.
<עמית שגב: יש פה הרבה דברים שהם מעבר לתמותה.
<עמית שגב: אנחנו כן מצליחים לטפל במחלת הלב.
<עמית שגב: מצליחים.
<עמית שגב: המחלה הזאת יכולה להפוך להיות מחלה כרונית, אפשר למות בה בסוף בגיל 80, אבל איכות החיים בהחלט נפגעת כתוצאה מזה.
<עמית שגב: אז כמו שאמרנו, ההתבטאות של מחלת לב שונה במחלות נשים אצל נשים.
<עמית שגב: המודעות אבל, אצל הנשים ובעיקר הצעירות, לאפשרות של קיומה בכלל של מחלת לב, כי נשים חיות באיזו מן אשליה שהן מוגנות הורמונאלית עד גיל 50, ולכן זה לא סביר שאם יש לי כאבים בחזה זה התקף לב, ולכן המודעות הזאת היא לקויה ולדעתי פה אנחנו צריכים לשים בעיקר את הדגש.
<עמית שגב: לא רק לשים-, זה נכון שהרופאים הם אחראים להגביר את המודעות, אבל הגברת המודעות הזאת לא יכולה לבוא רק מהרופאים, רק מרופאי המשפחה.
<עמית שגב: הגברת המודעות יכולה לבוא מכל אחד.
<עמית שגב: כל אחד יכול להגביר מודעות, כל גוף בעצם, האגודה למלחמה בסרטן למשל, היא אגודה שלא מופעלת על ידי רופאים דווקא, שעשתה עבודה מצוינת.
<עמית שגב: מה הם גורמי התמותה בישראל, ופה אני רוצה להראות לכם את ההבדלים קצת בין גברים ונשים.
<עמית שגב: אז הנה, בסגול זה התמותה, זה בערך 25%-26% סרטן, מחלות לב זה נראה פחות, אבל אנחנו צריכים שוב, להכניס ביחד – מחלות לב, סוכרת, מחלות כלי דם במוח ויתר לחץ דם, זה הכל בעצם מוביל לאותה המחלה, ולכן צריך פה לעשות סיכום של הדברים האלה ואנחנו נקבל פה אחוזים מאד מאד גבוהים.
<עמית שגב: יש פה שינויים בין גברים ונשים, למשל נשים יש להן יותר מחלות כלי דם במוח, מאשר גברים.
<עמית שגב: זה בדיוק אותה טרשת עורקים, ואפשר לדבר הרבה על מה הם ההבדלים הפיזיולוגיים.
<עמית שגב: יש הבדלים שהם ביולוגים כמו הבדלים הורמונאליים שמגנים על נשים - - -
עליזה לביא: עד גיל מסוים.
<עמית שגב: עד גיל 50, נותנים בעצם פור של עשור על גברים מבחינת ההאירעות.
<עמית שגב: העורקים של הנשים קטנים יותר, ואז כל טרשת באה לידי ביטוי.
<עמית שגב: הפיזיולוגיה מעט שונה, יש השפעה של גורמי סיכון שהשכיחות שלהם, בעיקר בקרב נשים צעירות, שונה, ויש גם הבדלים סוציו-תרבותיים שנעמה דיברה עליהם.
<עמית שגב: נשים פונות לעזרה פחות.
<עמית שגב: מסקר שעשינו, 53% מהשנים טוענות שיפנו לעזרה עם סימנים של התקף לב.
<עמית שגב: זאת אומרת קודם כל צריך לטפל בבית, צריך לסדר את הבית, לראות שהבעל קיבל את ארוחת הערב שלו, ואז נראה מה זה הכאב הזה שיש לי כבר מהבוקר.
<עמית שגב: אבל אם מישהו אחר מהמשפחה יש לו כאבים בחזה, אז כל הנורות האדומות נדלקות ומיד מזמינים טיפול נמרץ ומיד רצים לבית החולים.
<עמית שגב: אם זה אצל הבעיה, אז האישה פתאום מודעת מאד לקיומה של המחלה.
<עמית שגב: כשזה אצלה, זה קצת פחות.
<עמית שגב: יש לנו נתונים.
<עמית שגב: האיגוד הקרדיולוגי מקיים משנת 2000 בצורה מאד מאד מסודרת את סקר Acsis.
<עמית שגב: Acsis זה ראשי תיבות של Acute coronary Syndrome, זה מה שנקרא תסמונת כלילית חדה, זה מגוון כל סוגי התקפי הלב.
<עמית שגב: אנחנו דוגמים במשך חודשיים פעם בשנתיים את כל האשפוזים ללא יוצא מן הכלל במדינת ישראל, בכל 26 בתי החולים, כולל בתי החולים הפרטיים והלא ממשלתיים.
<עמית שגב: אנחנו דוגמים ואלה נתונים משנת 2013, מהסקר האחרון שהיה במרס-אפריל.
<עמית שגב: אתם יכולים לראות את התפלגות הגילאים של האוטם, שהוא האוטם הדרמטי ביותר, שלא ניכנס לזה, להגדרות של סוגים שונים של התקפי לב, אבל ראשי התיבות האלה זה אותו אוטם שחייבים לרוץ מהר לבית החולים בשביל לפתוח את העורק הסתום מיד, ואנחנו מחזיקים צוותים כוננים של מצנתרים ובאים מיד לבית החולים לטפל באותו אוטם, ואתם יכולים לראות שההתפלגות של הגילאים, כפי שאמרתי, גם יש פחות נשים.
<עמית שגב: בסופו של דבר המספר עצמו הוא פחות כמובן, וההתפלגות היא שונה מבחינת הגילאים.
<עמית שגב: תסתכלו אבל שעדיין יש פה אחוז לא מבוטל של נשים צעירות, מתחת לגיל 65.
<עמית שגב: אצל גברים בהחלט יש פה פיק בגיל של 50 עד 65.
<עמית שגב: אתם יכולים לראות את ההבדלים בגורמי הסיכון בין נשים וגברים.
<עמית שגב: יש יותר יתר שומני הדם אצל נשים, יש פחות אולי סיפור משפחתי, אבל יש יותר לחץ דם, קצת יותר סוכרת והן פחות מעשנות; אבל עדיין 30% מהנשים שמגיעות עם התקף לב, והשאלה גם מה היא המשמעות של אותו עישון בגורמי הסיכון אצל הנשים.
<עמית שגב: זה אחד הדברים שאנחנו מודדים – מה הוא הזמן שעובר מרגע התחלת הכאבים לרגע שאותו חולה פנה לעזרה רפואית, שזה אינטרוול זמן קריטי מבחינת הצלת חיים.
<עמית שגב: אנחנו יודעים שככל שהזמן הזה מתארך, יותר שריר לב עובר נקרוזיס, ויש יותר תמותה.
<עמית שגב: ותשימו לב להבדלים פה בין גברים לבין נשים.
<עמית שגב: אצל גברים זה 265 דקות, שזה דרך אגב גרוע מאד, גם אצל גברים, ואנחנו באיגוד הקרדיולוגי ניסינו לעשות קמפיין בלי קשר למגדר – הגעה מוקדמת לבית החולים.
<עמית שגב: נעשה כזה ביחד עם מד"א ושח"ל, נעשה בעבר, זה לא כל כך עזר.
<עמית שגב: הקמפיין היה נקודתי ולא עזר לאורך זמן, אבל תשימו לב שאצל נשים זה 356 דקות, וזה מובהק סטטיסטית.
<עמית שגב: זאת אומרת נשים מתעכבות כמעט 100 דקות יותר מאשר גברים בבית, בזמן שיש להן התקף לב, וזה כרוך בתמותת יתר.
<עמית שגב: לעומת זאת, אמרת מה אתם עשיתם כקרדיולוגים לחנך, אנחנו כן השתפרנו בשנים האחרונות בהתייחסות שלנו בחדרי המיון, לאישה עם התקף לב.
<עמית שגב: פעם אותה אישה הייתה נשארת בצד, היא מתחזה, זה היסטריה, זה פסיכו-סומאטי, היו המון המון כותרות.
<עמית שגב: היום זה כבר לא ככה.
<עמית שגב: זה עוד מדד שאנחנו מודדים – כמה זמן עבר מרגע שהאישה נכנסה לחדר המיון, עד רגע שפתחנו לה את העורק בחדר הצנתורים, שזה בעצם הפסקת התקף הלב.
<עמית שגב: זו הפעולה מצילת החיים.
<עמית שגב: זה זהה בין גברים ונשים בשנת 2013.
<עמית שגב: זה 90 דקות, זה בדיוק, ודרך אגב זה גם נושא שעדיין צריך לשפר, זה לא הנושא של הוועדה הזו, אבל הדורטו בלון, שזה אחד המדדים החשובים ביותר להפחתת תמותה מהתקפי לב, הוא זהה בין גברים ונשים.
<עמית שגב: בגלל שיש בעצם בגיל הממוצע בנשים וגברים Over All בהתקפי לב של 10 שנים, 10 שנים נשים יותר מבוגרות מגברים, שמגיעות להתקפי לב, יש הבדלים בתמותה.
<עמית שגב: אתם יכולים לראות שהתמותה אצל נשים זה 6% לעומת 2%.
<עמית שגב: ב-30 יום זה 11% לעומת 4%, אבל צריך להיזהר ולא להגיד כאן שנשים מתות יותר מגברים, Over All, בגלל שברגע שמתקננים את זה סטטיסטית לגיל, אין הבדלים יותר בתמותה.
<עמית שגב: זאת אומרת נשארים בתמותה זהה, אבל אני לא אומר שאין הבדלים, אבל תשימו לב וזה לא מישראל, זו עבודה שהתפרסמה בניו אינגלר כבר לפני למעלה מעשור.
<עמית שגב: תשימו לב שיש פער בתמותה בין נשים וגברים בעיקר בגיל הצעיר, בגיל מתחת ל-50 ועד בערך גיל 70, שאז דרך אגב מרבית החולים, ולכן אנחנו גם מקבלים את הפער, אבל אם לוקחים את האוכלוסייה הצעירה בלבד, עדיין נשים מתות יותר מאשר גברים מהתקפי לב.
<עמית שגב: והנה הנתונים במדינת ישראל.
<עמית שגב: אנחנו גם ראינו שהתקנון, וזה ממש עבודה שאנחנו שולחים עכשיו לפרסום.
<עמית שגב: בדקנו השוואה בין גברים ונשים מתחת לגיל 55.
<עמית שגב: אמרנו אם יש הבדלים כל כך דקים Over All, בואו ניקח רק את הצעירים.
<עמית שגב: והנה, הגיל הממוצע פה, וזה שנת 2012, משנת 2000 ל-2010, הגיל הממוצע היה דומה – 48.
<עמית שגב: יש שיעור גבוה יותר של סוכרת ויתר לחץ דם בקרב הנשים הצעירות, להבדיל מגברים; ועוד דבר מעניין, שאולי ד"ר פורטר, אם תהיה לה הזדמנות היא תוכל לדבר על זה, יש שיעור יותר גבוה של סוכרת הריונית בעבר.
<עמית שגב: המשמעות של סוכרת הריונית ויתר לחץ דם הריוני, ותשימו לב, פה יש את שיעור האירעות ב-30 יום, של שילוב של תמותה, אוטם חוזר ואירוע מוחי, לאחר אירוע לב.
<עמית שגב: למעלה זה גברים ולמטה זה נשים.
עליזה לביא: אז אני שואלת אותך שוב, בלי מחקרים עכשיו – מה ההמלצה שלך?
<עמית שגב: טרם.
<עמית שגב: אני חושב ש - - -
עליזה לביא: אני יודעת מה מחכה.
<עמית שגב: ההמלצה שלי, תראי, אני חושב שזה צריך להיות מולטי דיסציפלינארי.
<עמית שגב: ברור שהאיגוד הקרדיולוגי ואיגוד רופאי המשפחה, כולם צריכים לקחת את הכפפה ו - - -
עליזה לביא: אבל הם עוד לא לקחו.
<עמית שגב: אני חושב שצריך - - -
עליזה לביא: אני לא מכירה את רופא המשפחה שלי.
עליזה לביא: הוא מעולם לא פנה אלי.
<עמית שגב: אני חושב, לא יודע לגביך, אבל יש היום בקופות החולים מנגנון שכן שולח התראות הביתה.
<עמית שגב: יש בהחלט מנגנון כזה.
עליזה לביא: אתה יכול לספר לי עליו, כי אני לא מכירה אותו.
<עמית שגב: יש מנגנון ששולח התראות לא רק בקרדיולוגיה.
<עמית שגב: אני לא יודע אם הקרדיולוגיה ..., אבל יש המלצות.
עליזה לביא: הקשר היחידי זה לגבי קו הכסף, קו הזהב, תשלמי פה, תקבלי שם.
עליזה לביא: זה מה שאני מקבלת.
עליזה לביא: אני רוצה לדעת אם יש התראה שמספרת - - -
<עמית שגב: אני חושב שזה לא מספיק ושקופות החולים צריכות לקחת את זה, ובאמת לקחת נשים צעירות ולהחליט מתי לזמן אותה לבדיקת לחץ דם ומתי לזמן אותה לבדיקת כולסטרול.
עליזה לביא: יש פה נציג של קופות החולים?
<עמית שגב: יש פה הרבה נציגי קופות חולים.
עליזה לביא: אנחנו נשמע, כי אני לא מכירה.
<עמית שגב: אני חושב שיש, שקופות החולים הרימו את הכפפה וכן יש מנגנוני התראה ויש איזה נוהל מסוים ויש אפילו בקרה על רופאי המשפחה שאם הם לא ממלאים את זה הם מקבלים התרעות.
<עמית שגב: המערכות האלה ממוחשבות.
עליזה לביא: מה זה מנגנוני התראה?
<עמית שגב: מנגנוני התראה – שהוא מדליק את המחשב שלו בבוקר, כשהוא נכנס לתיק של חולה, והוא מקבל מיד - - -
עליזה לביא: הרופא?
<עמית שגב: כן, הרופאה.
עליזה לביא: שיש לו חמש דקות לחולה?
<עמית שגב: 12 דקות.
עליזה לביא: לא, אני גם לא מכירה שקופות החולים עושות בהתנדבות.
עליזה לביא: אתה יודע, מה שאין הוראה, ואנחנו נשמע גם מנציגי משרד הבריאות וגם אמרה השרה, אבל הזמן דוחק.
עליזה לביא: אני מאד מודה לך.
עליזה לביא: אני רוצה לעבור עכשיו הלאה.
<דנה צפת: יש שתי משפחות שרוצות לדבר.
עליזה לביא: יש שתי משפחות שרוצות לדבר, אבל אני רוצה לראות קודם את הסרט.
עליזה לביא: יש סיכוי שנראה את הסרט?
עליזה לביא: אני אשמח שנקרין את הסרט כי אני חושבת שהוא יחדד את הנושא ויסכם את שתי המצגות.
עליזה לביא: (הקרנת סרטון)
עליזה לביא: אוקיי, נשמע עדות קצרה מהגברת רחל טלר, בבקשה גברתי.
<רחל טלר: בוקר טוב, שלום.
<רחל טלר: אני באתי לספר את הסיפור האישי שלי ואני מקווה ורוצה שזה יעזור למטרות של מרכז בריאות לב האישה.
<רחל טלר: אני אישה דווקא מאד אינטליגנטית, למדתי הרבה, עבדתי כמורה, גידלתי בית גדול, אבל מה שקרה שבגיל 49 התחלתי לקבל כאבי חזה, לחץ וכאב ולא חשבתי לרגע שזה יכול להיות בכלל קשור עם קרדיולוגיה.
<רחל טלר: מה פתאום?
<רחל טלר: אני צעירה.
<רחל טלר: זה מאד מאד דומה לסיפור בנתונים שעלו פה.
<רחל טלר: לא יכול להיות, אני לא מתייחסת לזה.
<רחל טלר: עבדתי עם קהל אנשים ותמיד שאלתי את הקליינטים – מה אתם חושבים יכול להיות הכאב הזה, יש לי בחזה לחץ.
<רחל טלר: כולם אמרו לי זה כנראה הולסר, גזים, גם הקליינטיות בגיל שלי, אף אחת לא העלתה בדעה שיכול להיות שאני צריכה ללכת לקרדיולוג.
<רחל טלר: והמון זמן, ארבעה-חמישה חודשים הסתובבתי עם הכאב הזה ולא עשיתי כלום.
<רחל טלר: חשבתי שזה יעבור, אבל זה לא עבר.
<רחל טלר: יום אחד, באמצע העבודה לא יכולתי להזיז את הידיים שלי, לא יכולתי להרים שמלת כלה מהשולחן, שזה בעצם העסק שלי, ואז הלכתי לרופאה.
<רחל טלר: כשהגעתי לרופאה היא מיד שלחה אותי למיון, כי היה לי התקף לב ועברתי צנתור בבית החולים הדסה, על ידי פרופסור לוטן.
<רחל טלר: מאז כבר עברתי כמה צנתורים וכמה סטנטים.
<רחל טלר: הסתבכתי עם סיפור קרדיולוגי מסובך מאד, אבל לקח לי חמישה חודשים של כאבים לפני שבכלל הלכתי לבדוק את זה.
<רחל טלר: למה?
<רחל טלר: כי בראש שלנו יושב הרעיון שלנשים צעירות אין התקפי לב, שהתקף לב זה בדרך כלל קורה לגבר מבוגר, זקן, או יותר מבוגר מאיתנו.
<רחל טלר: אבל אני בכל אופן, בגיל 49, עוד לא שמעתי על אישה עם התקף לב.
<רחל טלר: לא מדברים על זה.
<רחל טלר: לא סיפרו את זה, ולכן גם אני לא התייחסתי.
<רחל טלר: בכל אופן, אני חושבת שבמגזר החרדי, מאיפה שאני באה, יש עוד יותר חוסר במודעות להתקפי לב ולסימפטומים שאישה צריכה לשים לב אליהם, ועל הטיפולים שהיא צריכה לקבל.
<רחל טלר: האישה החרדית, עם בית מלא ילדים שמפרנסת את הבית, וגם עוד כמה דברים בצד כמו לחתן ילדים, היא כל כך עמוסה וכל כך לחוצה, שהיא בכלל לא מתייחסת ולא שמה לב אם יש לה איזה שהוא כאב או אם יש לה איזה שהוא סימפטום כמו סכרת או יתר לחץ דם.
<רחל טלר: אצלם צריך להביא את המודעות עוד יותר, כדי שהם יטפלו בזמן.
<דנה צפת: עדי.
עליזה לביא: אנחנו חייבים להיות קצת יותר קצרים, כי יש לנו הוראה לסיים בזמן.
עליזה לביא: אז בבקשה, עדי.
<עדי: שלום ובוקר טוב, קוראים לי עדי.
<עדי: הגעתי היום לספר לכם את הסיפור של אמא שלי ורדה.
<עדי: רציתי לספר לכם על האמא הכי טובה, האמא הכי אמיצה בעולם.
<עדי: אמא שאף פעם לא ידעה מה זה להישבר.
<עדי: האמא שהיה לה הרבה כוח אדם והרבה ניתנה שגוננה עלי ועל האחים שלי.
<עדי: אמא גידלה אותנו לבד, כי אבא נאלץ לעבוד לממן לנו בית.
<עדי: אמא שלי עשתה הכל – קניות, בישולים, אסיפות הורים, בקיצור הכל.
<עדי: היא סבלה 16 שנים מסכרת, היו לה כאבים בכתף.
<עדי: לא חשבנו בכלל על כיוון של לב.
<עדי: ביום שישי-שבת היו לה כאבים וביום ראשון היא התחילה לגמגם.
<עדי: היה לה אירוע מוחי כנראה, אבל לא ידענו בוודאות.
<עדי: בשבת אבא כבר הציע לאמא לקחת אותה לחדר מיון, אבל אמא רצתה והתעקשה להישאר בבית.
<עדי: למחרת חזרתי בצהריים מהעבודה ודאגתי, דאגתי מאד.
<עדי: לא ידעתי מה קורה.
<עדי: היא דיברה במגומגם, מוזר ממש.
<עדי: לא הבנתי למה.
<עדי: שאלתי אותה אם מישהו נכנס אלינו הביתה ופגע בה או עשה לה משהו.
<עדי: אמא אמרה שזה קרה לה פתאום והיא לא יודעת מה זה.
<עדי: אמא שלי הייתה חזקה ולא דאגה.
<עדי: היא הייתה עייפה ובסביבות הצהריים היא הלכה לישון, ובסביבות שש, כאשר עדיין גמגמה, היא קמה, התעוררה וצפתה בטלוויזיה.
<עדי: בסביבות תשע וחצי אבא הלך לישון ואמא אמרה שהיא תגיע עוד מעט.
<עדי: אני לא ישנתי כל הלילה ודאגתי.
<עדי: בסביבות ארבע בבוקר אמא התיישבה במיטה וניסתה לקום מהמיטה, אך איבדה את ההכרה.
<עדי: הזמנו אמבולנס, הגיעו שני בחורים, נכנסו אלינו ולא ידעו מה זה.
<עדי: אחד אמר כנראה יש נפילת סוכר, כאשר הסוכר היה על 200.
<עדי: הוא נתן לה זריקת גלוקוז ושני הבחורים רצו ללכת ללא פינוי לבית החולים.
<עדי: אני ואבא אמרנו להם שזה לא נראה נפילת סוכר ואבא התעקש שזה לא הסוכר וצריך לפנות אותה לבית החולים.
<עדי: אחד בכלל שאל – לפנות אותה?
<עדי: הוא לא רצה לעשות לה א.ק.ג ולא רצה לפנות אותה, אבל לחצנו עליו והבחור השני הציע לעשות לה א.ק.ג.
<עדי: הוא עשה א.ק.ג ואמר שהוא לא יודע למה יש לאמא א.ק.ג.
<עדי: של אישה זקנה, כשהיא בת 52 בלבד ושזה לא נראה הגיוני, ורק אחרי זה הוא אמר להתפנות לבית החולים.
<עדי: אז עליתי איתם לאמבולנס.
<עדי: רציתי לשבת מאחור, עם אמא שלי, אבל לא נתנו לי.
<עדי: נסענו לחדר המיון בהר הצופים, כאשר שם עשו א.ק.ג.
<עדי: ובמקום אמרו לי שאמא שלי עברה התקף לב.
<עדי: התקשרתי לאבא שלי החולה וסיפרתי לו.
<עדי: אבא הגיע לבית החולים כאשר אמא עברה החייאה בהר הצופים, ובדרך לעין כרם עברה עוד החייאה.
<עדי: הגענו לבית החולים עין כרם והבנו מה קרה.
<עדי: בתאריך 13 במאי הושתל לה לב מלאכותי, אחרי שלא היה שיפור במצבה.
<עדי: אמא עברה 13 חודשים עד שהיא נפטרה.
<עדי: חיכינו להשתלה, היא נלחמה כלביאה עד שהיא נפטרה ב-11 ביוני.
<עדי: אבא, אחי ואני היינו איתה כל הלילה ביום לפני שזה קרה.
<עדי: לא יכולנו לעזוב אותה.
<עדי: אבא ואני לא עזבנו את אמא דקה בבית החולים.
<עדי: היינו עושים משמרות של ימים ולילות כדי שאמא שלי תחזיק מעמד ותחזור הביתה.
<עדי: החיים שלי בלי אמא הם חיים חסרים וריקים, עד כדי כך שהייתי מוכן לתת לה את הלב שלי היום, בשביל להאריך לה את החיים.
<עדי: אבא שלי אומר – ריקנות עצומה.
<עדי: הוא לא יכול היה לבוא לפה כי היה לו קשה מדי, ואבא גם אומר שבלי האנרגיות של אמא החיים הם לא אותם חיים, ואני מסכים איתו במאת האחוזים.
<עדי: החיים בלי אמא שלי הם לא-.
<עדי: אמא שלי הייתה החיים שלי.
<עדי: היא לא הספיקה הרבה בגיל 52.
<עדי: אנא תעזרו לנו, שזה לא יקרה לאנשים אחרים.
<עדי: שלא יקרה למשפחות אחרות, כי רק מי שחווה את זה על בשרו יכול לדעת מה הוא עובר.
<עדי: תודה רבה.
עליזה לביא: תודה רבה עדי, תודה ששיתפת אותנו.
<עדי: בבקשה.
עליזה לביא: ד"ר דנה צפת, בבקשה.
<דנה צפת: שלום, אז אחרי ששמענו על הבעיה, רצינו לדבר קצת על מה האופציות שלנו ומה אנחנו יכולים לעשות.
<דנה צפת: כולנו התכנסנו לחדר וקודם כל רציתי לברך את חברת הכנסת ד"ר עליזה לביא, על ההזמנה.
<דנה צפת: קודם כל רציתי לברך אותה על כל העבודה החרוצה שלה בכל ענייני הוועדה הזאת.
<דנה צפת: על הדברים פורצי הדרך שהיא עושה בוועדה הזאת, שכולנו קוראים עליהם בעיתון ומתרשמים, ומאד מאד מודים לך על זה, וגם על ההכרה שלך, המיידית, שבריאות האישה זה חלק עיקרי של מעמד האישה ושוויון מגדרי.
<דנה צפת: אז רציתי היום לדבר קצת, שהרי כולנו התכנסנו היום כאן כדי להתייחס לעניין הזה ומה אנחנו כן יכולים לעשות.
<דנה צפת: אז רק לסכם את הבעיות העיקריות שיצאו ממה שאנחנו אמרנו היום.
<דנה צפת: רוב הנשים אינן מודעות לסיכון של מחלות לב וכלי דם.
<דנה צפת: כשלגבר יש כאבים בחזה, כמו שאמר ד"ר שגב, הוא מיד מתקשר למד"א.
<דנה צפת: כשלאישה יש כאבים בחזה, אז היא רוצה לראות אם זה יעבור, מה יהיה וכו'.
<דנה צפת: אנחנו צריכים להעלות את המודעות בקרב נשים.
<דנה צפת: גם כפי שאנחנו יודעים מהרבה מחקרים, אפשר למנוע את רוב מקרי התחלואה ממחלות לב דרך אורח חיים בריא, תזונה – כמו שאמרנו, פעילות גופנית, לבדוק וללכת להיבדק, לחץ דם, שומנים, סוכרת, ולא לעשן.
<דנה צפת: לעשות מוניטור.
<דנה צפת: קודם כל ידיעה מוקדמת, אבחון וטיפול בגורמי הסיכון למחלות לב, מורידים את שיעור התפתחות המחלה והתמותה, והכרת הסימפטומים מביאה לטיפול בזמן ולהצלת שריר הלב.
<דנה צפת: שינוי מהותי בבריאות הנשים במדינה שלנו יקרה אם אנחנו נעלה את המודעות לדברים האלה.
<דנה צפת: מה ניתן לעשות?
<דנה צפת: קמפיין.
<דנה צפת: אנחנו צריכים להתאחד, כולנו, כל הגורמים שבחדר הזה, לקראת קמפיין כדי להעלות את המודעות בקרב נשים.
<דנה צפת: מה המטרות של קמפיין כזה?
<דנה צפת: קודם כל יצירת המודעות למחלות לב בקרב נשים.
<דנה צפת: יותר נשים או פחות נבדקות ומאובחנות, מאובחנות בזמן.
<דנה צפת: וגם, עניין שאנחנו דיברנו עליו היום, העלאת מודעות הצוותים המטפלים לגבי היקף התחלואה והתמותה ממחלות לב בנשים.
<דנה צפת: יש עדיין רופאים ואחיות במדינה שלנו, ועוד אנשי בריאות, שלא מספיק מתייחסים לכאבי חזה בנשים, או בעוד סימני תעוקה.
<דנה צפת: אז אנחנו צריכים לעשות את הקמפיין הזה בתקשורת, עם כל הכלים שיש לנו במאה ה-21.
<דנה צפת: אנחנו בהדסה התחלנו בירושלים, עם כל האתגרים המיוחדים שיש לנו, ואני באמת חושבת, בהסתמך על האתגרים שקיימים גם במדינה שלנו, אז אנחנו התחלנו עם קמפיין בקהילה החרדית.
<דנה צפת: הבאנו כאן מידע מאיפה מקבלות נשים חרדיות את המידע שלהן.
<דנה צפת: רוב המידע מגיע מהעיתונות החרדית, שבקושי אומרת את המילה אישה.
<דנה צפת: גם יש ירידה במודעות לגבי מחלות לב.
<דנה צפת: אנחנו גם הפעלנו, ואני רציתי קודם כל להודות לאנשים שמייצגים את הארגונים החרדיים, שהגיעו היום לתמוך בעניין הזה, עמותת בשבילך וכל הנשים המשתתפות איתם מבית יעקב ומקהילת בעלז.
<דנה צפת: יש גם כן בקהילה הערבית, ואני רוצה מאד להודות למאנה ברי, שארגנה תכנית גדולה מאד במזרח העיר, בשבעה בתי ספר ועכשיו התחילה בעוד חמישה.
<דנה צפת: 3,500 בנות.
<דנה צפת: יש לנו בנות בצד השני של החדר שבאו להציג את היוזמה שלהן בבתי הספר שלהן, והם באמת ינחו את בתי הספר האלה והפכו אותם למקום מקדם בריאות.
<דנה צפת: עבדנו עם המורות, עם האימהות ועם הבנות, כדי ממש להגיע למצב שהנשים האלו- שאנחנו התחלנו להעלות את המודעות בקרב האוכלוסייה הזאת.
<דנה צפת: אנחנו גם התחלנו לעבוד עם שותפים בכל העיר, ...
<דנה צפת: שיש לנו נציגות פה, קהילה בפסגת זאב ששם יש לנו שיתוף פעולה נהדר, מויצ"ו, מהמתנ"סים, מכל קופות החולים, מטיפת חלב ומלשכת הרווחה, וגם מכל הפורום הירושלמי לבריאות לב האישה, אורלי בן אהרון פה, מייצגת את הפורום הזה, שבאמת הם פועלים בכל רחבי העיר.
<דנה צפת: אז גם אנחנו התחלנו עם קמפיין והשתלמויות צוותים, מפני שהדאגה שלי היא להעלות את המודעות בקרב הנשים, ושזה יגיע לרופאים שיגידו אה, את אישה, אז זה יכול להיות אולי מחלת לב.
<דנה צפת: אז מה עושה קמפיין?
<דנה צפת: זה נתונים מארצות הברית, שמאז שנת 1984 התמותה אצל נשים בארצות הברית היא הרבה יותר גבוהה מהתמותה אצל גברים ממחלות לב, אבל פה יש התחלה של הקמפיין בארצות הברית.
<דנה צפת: מיד רואים ירידה בתמותה.
<דנה צפת: רואים גם עלייה במודעות.
<דנה צפת: זו המודעות לגבי נשים לגבי מחלות לב כגורם.
<דנה צפת: יש מידע שאומר שאפשר להעלות את המודעות בקרב האוכלוסייה.
<דנה צפת: אז מה ניתן לעשות?
<דנה צפת: אנחנו באיגוד הקרדיולוגי התחלנו לחשוב על קמפיין דומה.
<דנה צפת: יש את הפרויקט של משרד הבריאות, התכנית הלאומית לחיים בריאים, שבאמת מתייחסת לגורמי הסיכון, ואנחנו מאד רצינו את המשך התכנית הזאת.
<דנה צפת: אנחנו צריכים באמת, כל האנשים פה בחדר, לבנות כל יציאה.
<דנה צפת: משרד הבריאות, האיגוד הקרדיולוגי, מרכזי בריאות לב האישה, טלי פורטר פה, בלה קויפמן לא יכלה להיות פה, גולן גם פה, המרכזים שמטפלים בנשים, הקרדיולוגיות, כל קופות החולים, הארגונים המקדמים ועמותות הנשים, אנחנו צריכים לבנות קואליציה כדי להוביל קמפיין להעלות את המודעות בקרב נשים.
עליזה לביא: אני רוצה לשמוע עוד כמה דוברים ויש לנו עוד 10 דקות.
עליזה לביא: אני רוצה לשמוע את קופות החולים.
עליזה לביא: מי נמצא פה מקופות החולים, בבקשה.
<רונית אנדוולט: שמי ד"ר רונית אנדוולט, ואני מנהלת תחום קידום בריאות ורפואה מונעת בקופת חולים מכבי.
<רונית אנדוולט: בקופות החולים, לא רק במכבי, בכל הקופות, יש תכנית היום שמובלת על ידי משרד הבריאות, שנקראת תכנית המדדים הלאומית.
<רונית אנדוולט: תכנית שכבר קיימת כמעט עשור, שבעצם מחייבת את קופות החולים לעשות בדיקות איתור מוקדם לגורמי סיכון למחלות קרדיו-וסקולאריות, ויש הרבה מאד עבודה שנעשית בקופות, בטח במכבי, אני בטוחה שגם בקופות אחרות, של עבודה פרו-אקטיבית - - -
עליזה לביא: אני לא מבינה כל כך הרבה מילים.
עליזה לביא: את יכולה לספר לי מקרה, כלומר איך זה קורה?
<רונית אנדוולט: אנחנו מזמנים את האנשים לבדיקות לחץ דם, לבדיקות שומנים בדם ובודקים את המשקל - - -
<רונית אנדוולט: מזמנים אותם למרפאות, עושים להם מדידות, מפנים אותם לרופאי המשפחה במידה ומוצאים ערכים לא תקינים, ועושים הרבה מאד - - -
עליזה לביא: מתי זה קורה בפעם הראשונה, גברתי?
<רונית אנדוולט: באיזה גיל זה קורה?
עליזה לביא: כן, בממוצע.
<רונית אנדוולט: מגיל 35 ומעלה אנחנו מזמנים את האנשים בתדירות של אחת לחמש שנים.
עליזה לביא: במכבי?
<רונית אנדוולט: במכבי, לבדיקות דם, לחץ דם - - -
עליזה לביא: יש פה מישהו בקהל שזימנו אותו?
עליזה לביא: מישהו פעם זימנו אותו?
עליזה לביא: מישהו יכול לתת לנו עדות אישית אולי?
<רונית אנדוולט: אני רוצה להגיד משהו - - -
עליזה לביא: לא, גברתי, רגע.
עליזה לביא: אני רוצה לדעת האם זימנו פעם מישהו מפה מקופות החולים?
<רונית אנדוולט: מי שמגיע באופן עצמאי לא מזמנים אותו.
<רונית אנדוולט: אם הנתונים קיימים ואחת לחמש שנים הלכת ובדקת בעצמך את בדיקות הדם שלך ואת לחץ הדם, לא יזמנו אותך.
<רונית אנדוולט: מי שלא עושה את זה – כן מזמנים אותו.
<רונית אנדוולט: ואני יכולה אפילו לספר לך שבשבוע שעבר - - -
עליזה לביא: טוב, אני הבנתי, הבנתי, תודה.
עליזה לביא: יש עוד מישהו מקופת חולים שרוצה לספר לנו על פעולות התנדבותית למען הקהילה?
<בנימין גולברט: שמי בנימין גולברט, אני מנהל אזור של קופת חולים לאומית, אחד מהאזורים בירושלים.
<בנימין גולברט: נמצא איתי פרופסור הרש, הרופא האזורי שלנו, מי שהיה בעבר ראש טיפול נמרץ בשערי צדק.
<בנימין גולברט: הפעילות שאנחנו עושים בתחום, כמו שמכבי באמת ציינו פה, זה לא עבודה של תרומה, זה משהו יזום, זה אקט יזום שקופות החולים לוקחות על עצמן, לעשות רפואה מונעת בקהילה, בין אם זה בסדנאות של תזונה בריאה, של סוכרת.
<בנימין גולברט: בין אם זה ניידות ממוגרפיה, בשיתוף עם מכון רם, שאנחנו מביאים ניידת לשכונות מרוחקות, גם במזרח העיר דרך אגב, גם לקהילות החרדיות, כדי שנשים לא יצטרכו להתרחק כדי לעשות בדיקות ממוגרפיה, וכל מיני מדדים שצצים גם כפופ-אפים, בתוך המערכת הבריאותית שלנו, כדי לגרות ולגרום למבוטחים, לעשות פעילות מונעת כדי לקדם את המצב הבריאותי שלהם.
עליזה לביא: ובהקשר של לב?
<בנימין גולברט: בהקשר של לב, זה נכון מה שאתם מציינים פה, שאין משהו שהוא נקודתי גם ב - - -
עליזה לביא: התשובה ברורה, תודה.
עליזה לביא: פשוט הזמן קצר ולא אישרו לי להמשיך את הוועדה, אני מתנצלת.
<בנימין גולברט: ברשותך, משפט אחרון.
<בנימין גולברט: בנושא של לב יש עבודה שזה מגיע ממקום של תזונה בריאה ופעילות גופנית, ואם תרצי אפשר לפרט.
עליזה לביא: אני חייבת לסיים את הוועדה.
עליזה לביא: אני רוצה בבקשה לשמוע את פרופסור ארנון אפק ממשרד הבריאות.