GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<קריאה: אנחנו תמיד לא בסדר.
<נגה שילוח: תמיד לא בסדר.
<נגה שילוח: אם אנחנו מחלקות קונדומים, אז פתאום כולם רוצים אותנו ומה זה אומר?
<נגה שילוח: אז זה לא פשוט.
<נגה שילוח: אני אגיד כמה נתונים.
<נגה שילוח: הניידת הוקמה ב-2009, עד סוף 2013 בדקנו, יש לנו ברשימות 767 נשים, אבל כבר אני אגיד שעוד לא נגמר חודש פברואר וכבר עברנו את ה-800, זאת אומרת נשים חדשות שהצטרפו, מעל 30 בחודש וחצי, שזה המון.
<נגה שילוח: הניידת עובדת בחיפה והקריות בעיקר, אבל בתקופה האחרונה הרחבנו את הפעילות שלנו לחדרה, שזה שייך למחוז הצפון, ומסתבר שיש שם זירה שמגיעות אליה מכל הארץ, בתחושה שלנו נשים שפוחדות להיות מזוהות באזור מגוריהן, ועכו, שהתחלנו להגיע, שזו נראית לנו זירה שמעורבת מאוד עם סמים.
<נגה שילוח: שזאת זירה חדשה יחסית שאנחנו לומדות להכיר.
<נגה שילוח: כן אני חייבת להגיד שהנשים שאנחנו מטפלות בהן באזור הקריות, מההתרשמות שלנו הן נשים שגרות פה באזור, הן לא נשים שבאות מכל הארץ, שיותר אולי מאפיין את הזירה התל אביבית, ולכן להרבה מהן אנחנו מנסות לסייע בתחום של ביטוח לאומי, הבטחת הכנסה, סיוע משפטי וכו'.
<נגה שילוח: אני לא ארחיב עכשיו יותר מדי על זה.
<נגה שילוח: בגדול אנחנו רואות כ-240 נשים בשנה, 30% מהן הן חדשות בשנה והשאר הן נשים שאנחנו רואות אותן על בסיס קבוע.
<נגה שילוח: מאוד חשוב לנו הקשר הזה, יש נשים שמתקשרות אלינו ומבקשות שנגיע לבדיקות, יש נשים שאנחנו עושות מעקב אחריהן ומזכירות להן שהגיע הזמן להיבדק.
<נגה שילוח: בעיקרון יש לנו תקציב לעשות בדיקות פעמיים בשנה.
<נגה שילוח: הנשים שלנו הן בסיכון כל כך גבוה, שהיו יכולות להיבדק אפילו יותר, אבל מבחינת תקציב אנחנו שמנו את הגבול, אלא אם כן יש מצב חירום.
<נגה שילוח: צוות הניידת שלנו מונה נהג, שתי אחיות, מדריכה שפגשתם פה, עובדת סוציאלית, עאודה, ברבע משרה, שאחד הדברים שאני רוצה להגיד זה באמת שזה כלום.
<נגה שילוח: כל סיור - - -
דוד צור: מה זה רבע משרה?
<נגה שילוח: זה סיור, עשר שעות של עובדת סוציאלית.
דוד צור: כמה שעות את בפועל פה באמת?
<עאודה בשארה: לפעמים יותר.
<נגה שילוח: בדרך כלל.
<נגה שילוח: הבעיה היא שכל סיור משאיר לנו המון עבודה.
<נגה שילוח: אם זה לקחת לסיוע המשפטי, במיוחד עאודה תדבר על הנשים הערביות.
<נגה שילוח: מבחינת האוכלוסייה שלנו פה בחיפה, 50% מהפונות לניידת, 49% הן עולות מחבר העמים, 15% נשים ערביות והשאר הן בדרך כלל ילידות הארץ.
<נגה שילוח: אני אגיד משהו על הזירות ואז אני ארצה שנשים אחרות ידברו, אבל בגדול, כמו שאמרתי, הזירה המרכזית שלנו זה הקשר עם הנשים, לכן אם תראו פה בנתונים אנחנו בעיקר מגיעות לדירות פרטיות, שזה בערך ב-37% מהמקרים.
<נגה שילוח: שאר הזירות, 20% ו-20% זה המכונית שרובם באזור הקריות והיום נראה לך אותם, זירות חוץ הן מצומצמות יותר, יש קצת בחוף הים וקצת באזור התעשייה ועכו עכשיו קצת יותר, אבל בגדול הנשים לא נמצאות כל כך בחוץ, הן נמצאות במקומות מסודרים.
<נגה שילוח: ועוד יש לנו את מרכזי השיקום והמרכזים של הנגמלים, שאנחנו מגיעות לשם כי נורא חשוב לנו להיות חלק מהרצף הטיפולי, אז גם נגיע לאופק לעשות בדיקות, אם צריך, כי הרבה פעמים גם אם יש מקרה חירום בשעת הלילה אז - - - הדבר האחרון שחשוב לי מאוד מאוד להגיד זה הנושא של התקציב.
<נגה שילוח: מירב, בטח יש לך דז'ה וו עליי, אבל התקציב של הניידת - - -
<מירב דדיה: תגידי את ההקשר.
<מירב דדיה: נגה ואני ניהלנו שני מרכזי סיוע במקביל, אני בתל אביב ונגה בירושלים.
<נגה שילוח: היינו בוכות יחד, עכשיו היא בצד השני.
<נגה שילוח: אבל את לא רווחה בשבילי, אני עדיין מרגישה לא במשרד ממשלתי, אבל לא משנה.
<נגה שילוח: בכל מקרה התקציב של הניידת הוא תקציב שהוא גירעוני מלכתחילה, גם אצלנו, ואני בדקתי גם בלוינסקי.
<נגה שילוח: אנחנו הגענו למצב שהמשכורות לא שולמו בשנת התקציב האחרונה והתקציב נעצר עד כדי כך שכבר לא היה לנו כסף לקנות את התרופות ואת מה שצריך.
<נגה שילוח: מלכתחילה הוא לא מספיק, הוא 717,000 שקל.
<נגה שילוח: אם אנחנו משלמים את השכר של המינימום צוות שצריך בשביל לצאת שלוש פעמים בשבוע, פלוס התרופות והדלק, שמאוד מאוד התייקר, זה בערך סוגר את התקציב, שלא לדבר על זה שאנחנו צריכות הדרכה, לפעמים צריך לקנות אוכל כדי לחלק לנשים בחוץ.
<נגה שילוח: אנחנו באופן קבוע בגירעון והדבר יוצר תחושה של חוסר ביטחון.
דוד צור: השרה הייתה פה?
<נגה שילוח: כי בתל אביב היא ביקרה אחרי הביקור שלנו, כי ביקשתי ממנה ללכת.
דוד צור: אני אגיד גם שכולנו עובדים זמניים.
דוד צור: אנחנו בכלל לא עובדי משרד הבריאות, זה גם ככה בניידת בלוינסקי וזה נותן איזה תחושה שיום אחד הדבר הזה ייגמר.
דוד צור: אנחנו עושות כל כך הרבה עבודת חריש, כל כך עמוקה, לפעמים אולי נטאשה תגיד אחרי זה מילה, אנחנו מחזרות אחרי נשים, לפעמים זה יכול לקחת שנה עד שהיא מתחילה לדבר איתנו, פעם אחת היא תראה אותנו ותברח, פעם שנייה היא תסכים לשתות כוס קפה ואחר כך היא תיקח קונדומים ואחר כך היא תעלה לשיחה ולבדיקה וכל העבודה הזאת בתחושה הרבה פעמים שאין אופק.
דוד צור: אין אופק, לא מכיוון שאין עבודה, אין אופק מבחינה זאת שזה לא הוגדר אף פעם כשירות קבוע שמשרד הבריאות אמור לתת אותו.
דוד צור: בזה אני אסיים, כי חשוב לי לתת זמן לאורחות שלנו ולצוות אחר כך.
<איילת: אני אעשה את הגישור.
<איילת: זה מדהים, זה פשוט תהליכים מקבילים.
<איילת: את דיברת על כסף שלא מספיק אף פעם, על קושי באוכל, על עוני, וזה ממש תהליכים מקבילים שאנחנו עובדים איתם בשטח.
<איילת: אז בואו נשמע עכשיו את האורחות שלנו.
<לימור: מה היית רוצה לשמוע?
<איילת: בוא נשאל את הפמליה, מה הייתם רוצים לשמוע.
דוד צור: סיירנו בכמה מקומות היום ואל"ף, כדאי אולי שתספרי לנו קצת על עצמך, וגם שימי את האצבע אולי, כי זה מה שמעניין אותנו בכל המקומות שהיינו בהם - - -
<לימור: הייתם במועדונים או במכוני ליווי?
דוד צור: לא, זה היינו בתל אביב, לא פה, אבל היינו במקומות שנשים רצו לצאת ממעגל הזנות והיו גם בסמים והגיעו גם לשם.
<לימור: מקומות כמו המקום הזה?
דוד צור: ב'אופק נשי'.
דוד צור: מה שמעניין אותנו זה פעם אחת שתשימו לנו את האצבע מתי ואיך החלטתם שלשם אתן הולכות, ודבר שני, המקום הזה שאנחנו נמצאים בו.
<לימור: מה גרם לי להיכנס.
<לימור: הייתי במצוקה, הייתי בארצות הברית, הייתי בת 21, פשוט הלשינו שהתחתנו בשביל ניירות וקיבלנו סילוק מארצות הברית.
<לימור: הדרך היחידה להחזיק את עצמי הייתה להתחיל לרקוד.
<לימור: שם הריקודים במועדון היו רק ריקודים, לא היו חדרים, אז בוא נגיד שזה לא היה זונה, זה היה לעסוק בזנות, לא עשינו להם הרפיה ואחרי זה עברתי לנערת ליווי.
<לימור: כי בדרך כלל רקדנית, אחרי שהיא רוקדת שנים, היא עוברת לנערת ליווי.
<לימור: אני אישית הייתי במצוקה, אבל בדרך כלל בנות במקצוע הזה אלה בנות שעברו התעללות, בדרך כלל התעללות, או בית שהרס להן את המחשבה שהן יכולות לעשות יותר מזה.
דוד צור: ופה מה - - -?
<לימור: באתי לארץ, אחרי 20 שנה שהייתי באמריקה, אני והיא חזרנו.
<לימור: מה אני כבר יכולה לעשות?
<לימור: בשביל להמשיך את איכות החיים שאני רגילה אליה צריך לרקוד.
<לימור: ופה זה לא בדיוק לרקוד, זה לרקוד ולשכב בחדר.
<לימור: אתה מבין?
<לימור: זה לעלות על הבמה ולעשות סקס בחדר.
<לימור: עכשיו נכון שבחדרים זה הש-הש, אנחנו כאילו רק עושות ביד ונכון שיש פעמים שאני רק עושה ביד, אבל אם מציעים לי את הכסף שאני רוצה ובא לי, אף פעם לא באמת בא לי, כן?
<לימור: לא סובלת את זה, אבל אם מציעים לי את הכסף וזה נראה לי באותו רגע, כן אני עושה סקס בשביל כסף.
<לימור: אבל הבעיה שכולם מתנהגים כאילו זה לא קורה.
<לימור: זה קורה, צריך לתת לבנות - - -
<נגה שילוח: מודעות למחלות.
<לימור: דבר ראשון זה, אני חושבת, ללמד על מחלות.
<לימור: כי הבחורים שבאים אלינו למועדון אלה בחורים מאוד צעירים ומאוד מבוגרים שהולכים לאישה שלהם בבית ונותנים לה מחלה, בגלל שהבנות לא מודעות לזה שהן יכולות לקבל מחלה, אסור לנו שיהיה קונדום בחדר, כי אם ראו קונדום זה אומר שעשית סקס, אז הבנות עושות סקס בלי קונדום.
<לימור: זה אחד הדברים הכי גרועים, אני חושבת, כי אז מחלה עוברת לאישה בבית ו- ו-.
<לימור: מה היא אשמה שהבחור רוצה לעשות סקס במועדון?
<לימור: אני חושבת שזה הדבר הראשון שצריך להיות, מודעות למחלות, חובה לתת קונדומים, ולהפסיק להתעלם מזה שיש סקס במועדונים.
<לימור: חובה על הבנות לדעת על מחלות מין, זה חייב להיות, אבל זה לא יקרה, אני יודעת, כי זה לא חוקי, כי לא קורה כלום במועדונים.
<לימור: כי אנחנו רק רוקדות, אנחנו לא עובדות בזנות.
<לימור: אתה מבין מה אני אומרת?
<לימור: ובאמת הן באשליה, אתה צריך לראות את הבנות, זו ממש בדיחה.
<לימור: כל אחת אומרת על השנייה כמה היא זונה יותר מההיא.
<לימור: אחת יותר אוהבת את זה ואחת פחות, אבל כולנו בזנות, אבל אף אחת לא מודה שם, רק אני והיא מודות.
<דינה: כן.
דוד צור: את גם במועדון שם?
<דינה: כן, אותו מועדון.
<דינה: אנחנו לא רוצות שתדע איזה מועדון, שלא תסגור לנו אותו.
<נגה שילוח: אני הזהרתי אותן שיש לך רקע משטרתי.
<דינה: כן, ואנחנו חושבים שיש גם שוחד בכל זה.
<לימור: כן, הרבה פעמים באה המשטרה, משלמים להן מהצד, תתנהגו כאילו לא ראיתם כלום.
<לימור: זה גרוע.
<דינה: נראה לי שזה שוחד.
<לימור: שמישהו מהמשטרה יקבל כסף.
<לימור: אני חושבת שזו הסיבה.
<לימור: כמה כבר אתה עושה בחודש?
<לימור: אנחנו ניתן לך פי שניים ותשתוק.
<לימור: זו שחיתות.
<לימור: אני בטוחה שזה חלק ממה שקורה כדי לעצום עין.
<לימור: חס וחלילה, אני לא רוצה שיסגרו את זה, אבל להפסיק להתעלם מהעובדה שיש סקס.
<לימור: ואם יסגרו את המועדון, מה יקרה?
<לימור: אז הבנות האלה יזדיינו ברחוב, זה יותר טוב?
<לימור: זה הרבה יותר גרוע, ואז יש את הסרסור שמכה וסמים ו- .
<לימור: אף פעם לא עבדתי ברחוב ולא הייתי רוצה לעבוד ברחוב, אנחנו יותר מוגנות במועדון, אף אחד לא יכה אותנו, אף אחד - - -
דוד צור: מה עם סמים, אגב?
<לימור: הן עושות סמים, אבל הן לא עושות סמים כמו ברחוב.
<לימור: ברחוב זה הרואין.
<לימור: אני מבינה שהן עושות קוק ופת כדי להתנתק, הן שותות המון.
<דינה: יותר שותות.
<לימור: אבל הן גם עושות סמים.
<לימור: אבל אני מבינה למה, זה להתנתק.
<לימור: ברגע שהן יהיו ברחוב זה כבר יהיה עם הרואין, בטוח.
דוד צור: אתן מגיעות פה למרפאה באופן - - -?
<לימור: הם באו אלינו.
<לימור: שלוש-ארבע פעמים עשיתי את הבדיקה, משהו כזה.
<דינה: אנחנו מאוד אוהבות את זה.
<לימור: אנחנו לא אוהבות את המקצוע, אבל אני לא מתכוונת לעזוב את המקצוע.
<נגה שילוח: למה בעצם?
<לימור: כמה העבודה הזאת קשה, או מיי גוד, אני מתכוונת - - -
<דינה: זה קשה לתאר.
<לימור: במיוחד לי העבודה קשה, זה מאוד קשה להיכנס לחדר ולחייך והבן אדם מצחין ואת צריכה לחייך ולהתנהג כאילו זה הדבר הכי יפה שראית.
<לימור: ואם את עושה סקס, אז זה כואב ואני לא שותה ואני סופרת את השניות שהוא כבר יגמור.
<לימור: זה פשוט נורא.
<לימור: אבל אני לא רוצה שוב - - -
<קריאה: כי את בחרת את זה.
<לימור: אני בחרתי את זה לגמרי, אבל אני כן שונאת את זה.
<נגה שילוח: את אמרת משהו על הבחירה, אבל אמרת אותה על נשים אחרות.
<נגה שילוח: חשוב לי להדגיש שזה לא נשים אחרות, שאת אומרת שלך לא הייתה בררה בעצם, מצד הרקע, הבית שבאת ממנו.
<לימור: כן, הרבה בנות באו מבתים כמו שלי.
<לימור: אני משערת.
דוד צור: את נולדת איפה?
דוד צור: פה או שם?
<לימור: אני נולדתי פה, בגיל 18 הלכתי לארצות הברית, בגיל 38 חזרתי לפה.
<דינה: היה לה בית גרוע.
<לימור: להרבה בנות היה בית גרוע.
<לימור: הרבה בנות במקצוע הזה, תשמעי, כל מה שהם ידעו זה התעללות, זה או אבא שהתעלל, או בעל חדש של האמא או חבר, אז בשבילן זה הסתדרתי, כשהייתי קטנה ונתנו לי מה שרציתי, כי עשיתי את ההטבות המיניות האלה.
<לימור: לא קשה להן לפנות לעבודה הזאת.
<לימור: תשמעי, הרבה מהן גם באות לכאן כדי לשתות.
<לימור: בוא נלך לעבודה ונשתכר.
<לימור: אני לא אומרת שלכולן - - - יש בנות שאני ממש לא סובלת, כי זה נראה שזה בא להן בקלות, אבל תשמעי, אני לא שופטת אף אחת.
<דינה: אני לא מאמינה שזה בא להן בקלות.
<לימור: הן שותות, בגלל זה אולי יותר קל להן, הן ממש שתויות.
<לימור: הן מגיעות למצב שהן לא יודעות מה קרה אתמול.
<לימור: זה עוד דבר שהוא ממש לא בסדר.
<לימור: בעל הבית, 'תשתו, תשתו'.
<דינה: כן, מכריח אותנו לשתות כמה שיותר.
<לימור: לא מכריח, מעודדים את השתייה.
<דינה: תזמיני משקאות, למה לא הזמנת משקאות?
<לימור: אז ברגע שהבחורה שותה והיא לא יודעת מה קורה, היא לא תשים קונדום, היא לא אחראית.
<לימור: זה פשוט עוול.
<לימור: איידס זה מוות.
<דינה: זה לא רק איידס.
<לימור: מחלות מין זה בסוף מוות.
<לימור: זה מוות - - -
<דינה: נכון, אבל הן לא מודעות בכלל למחלות מין.
<דינה: זה עצוב.
<לימור: כן, בחורות בנות 18, 20 ומשהו.
<דינה: גם הבחורים לא מודעים.
<נגה שילוח: אמרת שבאים בחורים צעירים?
<דינה: כן, חיילים.
<לימור: את יודעת, אנחנו רוקדות לבחורים בני 20, 19, הם יכולים להיות הילדים שלי.
<לימור: יש להם יבלות על איבר המין, ויבלות מין לא באות כי זו נקודת חן, זו לא סתם יבלת, יבלות על איבר המין זה פפילומה וירוס וזה גורם לסרטן צוואר הרחם.
<לימור: בארצות הברית 5,000 נשים בשנה מתות מסרטן צוואר הרחם וגברים 1,700.
<לימור: זה נשמע כלום, אבל שימי 5,000 באודיטוריום ותגידי, וואו, כמה משפחות, כי אין להן ידע על מחלות מין?
<לימור: זה ממש מגוחך.
<נגה שילוח: חשוב לי להוסיף פה שבשנת 2013 אנחנו הוספנו את הבדיקה לכל הנשים שלנו, על הפפילומה, לפאפ.
<נגה שילוח: זו בדיקה יקרה יחסית, אבל עדיין - - -
<לימור: הזריקה, כן.
<לימור: אני שילמתי באופן אישי, זה מאוד יקר.
<נגה שילוח: אנחנו נותנים את החיסונים.
<נגה שילוח: למי שזה רלוונטי לה.
<לימור: ובחורים נשואים.
<לימור: בחורים מקסימים.
<לימור: שלא תחשבו שכל החלאות הולכים, בכלל לא.
<לימור: בוא נגיד דבר כזה, סקס בשביל בחור זה צורך, תגידי לו 'אני אחתוך לך את יד ימין או שבחיים לא תעשה סקס', אני מבטיחה לך שהרבה מהם יוותרו על יד ימין.
<לימור: המקצוע הזה תמיד יהיה ותמיד יהיו בחורות שיסכימו, אבל אם תהיה על זה יותר שליטה, אז יהיו פחות מחלות.
<לימור: להפסיק לשים את זה מתחת לשטיח, אבל אני יודעת שזה לא ישתנה, כאילו מה?
<לימור: קצת, אבל זה לא עומד להשתנות.
דוד צור: את למשל חושבת שצריך למסד את ה - - -?
<לימור: כן.
דוד צור: לעשות בתי זונות עם פיקוח והכול?
<לימור: עם פיקוח ותעודה, שהבחורה נבדקת, אם את לא נבדקת את לא יכולה לעבוד פה.
<לימור: השבוע יש לך פטרייה, את לא יכולה לבוא לעבודה.
דוד צור: מה את חושבת על זה שלמשל רוצים לחוקק חוק שבו מי שיצרוך את הזנות, הלקוח, יעבור עבירה?
<דינה: אם מענישים את הבחורה, אז גם את הבחור.
<לימור: תשמע מה אני חושבת על זה, אני חושבת שמוכר הסמים צריך להיענש וגם מי שקונה.
<לימור: אם כבר.
<לימור: תשמע, אני אגיד לך, כן, כמובן שאני לא רוצה שיענישו את הבחורה, מסכנות הבחורות האלה, והן באמת מסכנות, אבל אני חושבת שבעל הבית צריך לקחת את העול על זה.
דוד צור: בעל הבית, אם הוא מנהל את זה, אז אמרנו שהוא עבריין גם.
<נגה שילוח: אמרנו, אבל בפועל המשטרה באה, למחרת שמים את הדיקט על החדרים - - -
<לימור: בכנות, אנחנו הולכים למקום שזה כאילו - - -
<דינה: שורף את העבודה אבל השאלה - --
<לימור: לא, אבל מה שזה גורם זה עוד פעם הש-הש, שום דבר לא קורה.
<לימור: אז יעצרו את הבחור, אז מה?
<לימור: זה לא יפסיק אותם מללכת, תהיה פשוט יותר שחיתות.
<לימור: זה שבא פעם שעברה, תגלה מי הוא, תשלם לו.
<לימור: זה לא יעזור.
<לימור: תמסדו את זה.
<לימור: למה לא לקחת סמים?
<לימור: מה, הממשלה לא רוצים מיסים מאיתנו?
<נגה שילוח: לא.
<איילת: אני רוצה להעיר משהו.
<איילת: אני ככה שומעת אותך כל הזמן אומרת שיש איזה סוג של חוסר נראות, וזה מה שאני חווה כבר בשטח ארבע שנים.
<איילת: אתן מדברות על חוסר נראות ויש כאן איזה בקשה מאוד גדולה לנראות.
<איילת: אבל אני חושבת שאף אחת מאיתנו לא יכולה להצביע באמת על נקודה שבה אנחנו נרגיש שאנחנו נראות, גם אנחנו כצוות, אני חושבת שיש לנו תהליכים מקבילים, וגם הנשים שנמצאות בתוך הזנות.
<איילת: לכן יש נשים שנשמע אותן, שאומרות 'כן, צריך למסד' ויש נשים שתגדנה שהן רוצות הפללת הלקוח, ויש נשים שיוצאות ואומרות 'עזבו אותנו בשקט, אל תתערבו לנו' ואז כל הפמיניסטיות אומרות 'הן הסרסוריות'.
<איילת: זה לא נכון.
<איילת: אנחנו, לפי דעתי, צריכות להסתכל על קשת נרחבת של נשים שעוברות מגיל מאוד צעיר, אני חושבת בתוך הארבע שנים האלה, תצדיק אותי נטאשה, לא שמענו אף אחת שלא היה לה איזה סוג של אביוז מיני בילדות, או אונס, שזה מבחינתי אביוז, ואני חושבת שמשם בעצם באה הבחירה.
<איילת: אז על איזה זהות מינית גדלתי ואיזה זהות בכלל גדלתי ומה אני יכולה לבחור לעצמי, שגם זה בעצם לימור הציגה כאן, נכון?
<איילת: כי מי אני ומה אני בכלל, אני רק את זה יודעת לתת לציבור הרחב.
<איילת: אלה דברים שאנחנו - - - איך אנחנו נהפוך את זה למשהו נראה?
<איילת: אני חושבת שזו עבודה משותפת של כל הקהל הזה ולהרחיב את זה למעגלים ואדוות גדולים יותר.
<לימור: ואם כן יילכו, כמו שהוא אומר, למועדונים וכן יאסרו את הבחורים האלה?
<לימור: הם ישתמשו בשירות הזה.
<איילת: גם פה אני רוצה להגיד משהו.
<איילת: ישבתי וחשבתי על הנקודה הזו של הפללת לקוח, אני חושבת שאם באמת החוק הזה ייכנס ואם באמת יאכפו אותו זו הדרך למיגור הזנות.
<איילת: זה וחינוך.
<איילת: מה שאנחנו עושים כאן המון, אני חושבת, זה עבודת חינוך.
<איילת: חינוך לבריאות, הפצת הידע שלנו, אנחנו מביאות את הידע מהשטח לכל החברה, אנחנו עושות את זה כל הזמן, דרך בתי הספר של הילדים שלנו, דרך החברות שאנחנו מסתובבים בהן.
<איילת: אני חושבת שהנראות הזו חייבת לעלות לשטח.
<איילת: מה שעוד אני כן רוצה לומר כאן, שאני מרגישה בתוך השנים האלה, דווקא שנשים שיוצאות ומשקמות את חייהן אלה נשים בתוך הסמים, יש להן הרבה יותר מקומות שיקום מאשר לנשים שלא צורכות סמים, ולכן אני חושבת, בחרנו שהן יבואו לכאן ויביעו את קולן.
<איילת: הן כאילו לא משתייכות לשום מקום ואז אין מענה, אין טיפול ארוך טווח, נשים שפגועות בילדות לא נצליח להוציא אותן שלא בטיפול ארוך טווח, ולכן אני שוב חוזרת להפללת הלקוח.
<איילת: אז לנשים בסמים כן יש את המענה ולנשים בלי סמים אין מענה.
<איילת: מה שעוד אני רוצה קצת יותר בשטח שלי, של הרפואה, זה שבאמת אני חושבת שהשטח לימד אותי שיש כאן צרכים מאוד ספציפיים מבחינה רפואית, אני אתן לכם שתי דוגמאות.
<איילת: דוגמה אחת, בהתחלה כשהתחלנו לצאת לשטח אז היינו עושים רק משטחים וגינאליים, יש קושי להמון נשים לעלות על המיטה הגניקולוגית ולהיחשף, זה המקום הכי פגיע אצלן והכי פגוע אצלן מילדות ולאט לאט, עם הלמידה הזו, הכנסנו לכאן את בדיקת ה-PCR.
<איילת: ה-PCR זה אומר שהנשים האלה לא צריכות להיחשף בפנינו, הן נותנות לנו בדיקת שתן פשוטה בחדר השירותים ודרכה אנחנו עושים את כל המשטחים של מחלות מין גניקולוגיות, מה שהעלה בעצם את רמת הבחירה לעשות את הבדיקות האלה אצלנו, ובאמת לא עניין אותנו התקציב, אם המשטחים האלה זולים יותר ואלה יקרים יותר, זה לא היה משהו בתוך ה - - - דבר נוסף שלמדנו מהשטח, היו בדיקות שיצאו חיוביות והתחלנו להלעיט אותן באנטיביוטיקות מפה ועד הודעה חדשה, חוסר מודעות לבריאות, חוסר מודעות לגוף, חוסר הערכה עצמית והערכת הגוף, אז מה שהפכנו בעצם את החיידקים האלה זה לעמידים לאנטיביוטיקה ולא מיגרנו את בעיית המחלה.
<איילת: היום אנחנו כבר לא בודקים דברים מסוימים שאנחנו יודעים הם עמידים בקרב הנשים ולא נותנים להם טיפול.
<איילת: אלה, אני חושבת, שינויים שאנחנו מצליחים לעשות רק דרך זה שאנחנו באות לבית שלהן ולא שהן באות לבית שלנו.
<איילת: בבית שלנו אנחנו כאילו הסובייקט, בבית שלהן אנחנו נותנים להן את האפשרות שהן תהיינה הסובייקט ואנחנו האובייקט, אנחנו אלה שמתאימות את עצמנו אליהן.
<איילת: זהו, אמרתי את כל מה שרציתי.
<איילת: תודה.
<איילת: תודה על ההקשבה.
<עאודה בשארה: טוב, כמו שהצגתי את עצמי, אני העובדת הסוציאלית של הניידת, משהו כמו שישה חודשים.
<עאודה בשארה: אני ברבע משרה, שזה נראה לי מעט מאוד, מעט מדי.
<עאודה בשארה: אני יוצאת לסיור, זה שבע שעות, נשאר לי שלוש שעות שצריך לעבוד עם כל מה שיצא בסיור.
<עאודה בשארה: כלומר התיווך לנשים עם השירותים שנמצאים בקהילה, כמו רווחה, כמו משרד הפנים או כל גוף טיפולי אחר ולא נשאר לי זמן לעשות את זה, זה כאילו אני מתנתקת עד שבוע הבא שאני פוגשת אותן וזה ממש מקשה עליי וגם על הנשים לקבל את השירותים שהן צריכות.
<עאודה בשארה: יש גם בעיה, אני חושבת, שיש לנו הרבה, כמו שאמרה נגה, 15% הן נשים ערביות שהרבה מהן לא דוברות עברית ואני עובדת סוציאלית ערבייה שמדברת גם עברית וגם ערבית, שאני חושבת שזה עזר להן מאוד.
<עאודה בשארה: גם לפעמים מתקשרים אליי הביתה כשנמצאים בסיור, כשמצאו מישהי שלא דוברת עברית ואז אני יכולה לעזור וזה יכול להרחיב.
דוד צור: את גרה פה בחיפה?
<עאודה בשארה: לא, במעלות תרשיחא.
<נגה שילוח: רק חשוב לי לציין שהנשים הערביות, רובן לא ילידות חיפה, הן מתנקזות לפה מכל רחבי הארץ, הן יכולות להגיע מהשטחים, הרבה פעמים, חלקן חסרות מעמד, הן מאוד עניות, מאוד תלושות, לא יכולות לחזור, מפחד על החיים שלהן, לבית, לכפר, ללא משנה איפה.
<נגה שילוח: אנחנו הרבה פעמים באמת חסרות אונים מולן, רוצות לעזור אבל לא כל כך יודעות איך.
<עאודה בשארה: וגם בגופים המטפלים בקהילה אין הרבה דוברי ערבית, אז אני צריכה לדבר עם העובדת הסוציאלית בקהילה, לנסות להסביר להם את המצב ולעזור לה.
<עאודה בשארה: הייתה לי דוגמה של מישהי שיצאה מהעיסוק בזנות והיא רוצה לשקם את החיים שלה והיא מתחילה לעבוד, היא רוצה לבנות את החיים שלה מחדש, היא רוצה עזרה, היא שכרה בית והיא צריכה דברים בסיסיים.
<עאודה בשארה: היא הלכה ללשכת הרווחה 'לא יכולים לעזור לך', למה?
<עאודה בשארה: אין לך ילדים, אין לך משפחה, אנחנו רק עוזרים למשפחות, אז היא אומרת לי 'מה אני אעשה?
<עאודה בשארה: אני אחזור לעסוק בזנות, כדי שאני אוכל לאכול, לקנות אוכל, להמשיך בחיים שלי'.
<עאודה בשארה: אז גם בחוץ לא כל כך עוזרים.
דוד צור: אתן שמלוות אותנו בעצם כל היום, לא נתתי לכם אפילו פעם אחת ככה להגיד משהו בתחום הזה של הבטחת הכנסה.
דוד צור: אני אתן לך להשלים את הדברים, אבל מאוד חשוב להבין איפה בדיוק אתן נכנסות, מתערבות בעניין הזה.
<שרה פייביש: בעיקרון בהבטחת הכנסה עם 'אופק נשי' אנחנו עובדות בקשר רצוף יומיומי.
<שרה פייביש: אני מנהלת המחלקה, אבל איריס היא ממש באופן אישי מלווה שם את כל הפרויקט, את הנשים, אחת אחת, כל אחת שמגיעה לשם דבר ראשון היא מגיעה לאיריס והיא מתחילה את כל התהליך, את כל הטיפול, למצות את כל הזכויות - - -
דוד צור: שמה זה אומר?
דוד צור: מה הזכויות?
<איריס פוקס: בעיקר אנחנו בפן הכלכלה, הקיומי.
דוד צור: ברור, על זה אני מדבר.
<איריס פוקס: זה התחום שלנו.
<איריס פוקס: אני עובדת עם אלה, שהיא העובדת הסוציאלי שלהן ולמעשה הן מגישות את התביעה שם ואנחנו מנסות למצוא את הזכויות שלהן, לאחת יש ילדים, לאחת אין ילדים, גרושות, ובתום הבדיקות, כשמחליטים בדרך כלל כן לאשר את התביעה, הן מקבלות את דמי הקיום החודשיים, שמזה הן משלמות ב'אופק נשי' ומתקיימות.
<איריס פוקס: זה הפן של ביטוח לאומי בעניין.
<עאודה בשארה: הבעיה שלא כולם מגיעים ל'אופק נשי' ומקבלים את - - -
<איריס פוקס: אז אין בעיה להגיע אלינו.
<נגה שילוח: לא, זה לא רק הבעיה להגיע להבטחת הכנסה.
<נגה שילוח: בוא נגיד שגם אנחנו ניצור את הקשר ונעשה את התיווך, הבעיה היא שמי שמשתקמת לפעמים אין לה כלום, אז הבטחת ההכנסה, אפילו אם היא תקבל, הן חסרות שיניים לפעמים, בלי ביטוח - - -
דוד צור: כמה זה הבטחת הכנסה?
<איריס פוקס: תלוי בהרכב היחידה.
<שרה פייביש: אם היא יחידה זה 1,700 שקל לחודש.
<נגה שילוח: ומזה צריך פתאום לקנות מכונת כביסה וכל הריהוט כי אין כלום ובית ושכר דירה.
<איילת: ופה הייתי רוצה גם להדגיש את הפער בין נשים משוקמות זנות לבין נשים שנמצאות בזנות.
<איילת: אנחנו כן רואים שכן יש מענה לנשים משוקמות ויש את הקשר ואת הגישורים שהעובדים במוסדות האלה עושים, לעומת נשים שנמצאות בתוך עולם הזנות, שאנחנו פחות רואים אותן משתמשות בשירותים והמשאבים ה - - -
<קריאה: כי הן לא פונות.
<איילת: פה צריכה להיות הרחבה והנראות הזו שעליה דיברנו.
<נגה שילוח: וצריך להבין שהשיקום צריך להיות משהו שמשקיעים בו במעטפת.
דוד צור: אלייך פונים או שאת מגיעה אליהן ?
דוד צור: או שבגלל רבע המשרה אפילו אין לך את היכולת - - -?
<עאודה בשארה: לא, אני יוצאת בסיור ואז אני נפגשת איתן, יש כאלה שרוצות שיחה, אני מדברת איתן, הן מדברות על הבעיות והקשיים שלהן ואני רואה, נגיד, שיש בעיה עם ביטוח לאומי או בעיה שצריך לפנות לסיוע משפטי, כל מיני, עם הגופים בקהילה, ואז אני מנסה למצוא את השעות אחרי הסיור ויום למחרת או יומיים למחרת ולנסות ליצור קשרים עם הגופים.
דוד צור: חוץ מהרבע משרה הזאת את עובדת גם במקום אחר?
<עאודה בשארה: כן, אני עובדת עוד משרה מלאה בחיפה במקום אחר.
<נגה שילוח: אני אגיד שהיתרון של הניידת בהקשר של מילוי הטפסים שהרבה פעמים אנחנו באות עם הטפסים, עם אחת הנשים ש - - - שלוש פעמים שלחנו אותה הביתה, 'רגע, חסר הנייר הזה', הלכה, חזרה, חסר הנייר הזה, וכל זה אנחנו עושים בניידת, כי אם היא תגיע אלינו זה ייקח חודשיים עד שנשיג את כל הניירות.
<נגה שילוח: זהו, נגמור עם נטאשה ואז - - - הבטחתי לעמוד בזמנים.
<נטאשה פאנוב: אני גם עובדת בניידת שלוש ופלוס שנים ומה שאני רואה שבולט בשטח זה חובות.
<נטאשה פאנוב: נשים ממש נמצאות בחובות, אלה נשים עולות, בגלל חוסר מודעות, בגלל חוסר ידע.
<נטאשה פאנוב: ועוד משהו, אני חושבת שחשוב לציין מה קורה אחרי השיקום.
<נטאשה פאנוב: אני כבר דיברתי על זה, נותנים בזמן השיקום, זה שנה וחצי, אבל המציאות מתחילה אחרי השיקום.
<נטאשה פאנוב: כשאישה יוצאת מהמסגרת ונמצאת בחיים האמיתיים, במציאות, היא לא יודעת מה לעשות עם עצמה, יש לה חובות, לא מספיק לה הכסף, אין לה כסף לשכר דירה, וזו סיבה שהיא חוזרת בחזרה.
<נטאשה פאנוב: חשוב מאוד לציין את זה, אולי להרחיב את סל השיקום שהיא מקבלת בזמן השיקום.
<נטאשה פאנוב: זה מאוד חשוב.
<נגה שילוח: החובות זה ממש קושי עצום וחשוב לי להדגיש שהרבה פעמים אלה לא חובות שהן יצרו אותם, אנחנו מכירות לא מעט נשים שחתמו ערבות על חובות של אבא, על חובות של בני משפחה, אנחנו חושבות שחלק זה תרגילי עוקץ, שסידרו נשים שעולות והן לא כל כך מבינות, סתם חובות שלא שולמו בזמן, חוסר הבנה והסתבכו לחובות עתק.
<נגה שילוח: לא מזמן ביטלתי למישהי, היא בת 26, היא הייתה בת 18, התעלפה ברחוב, מישהו, אזרח טוב, כנראה התקשר, אמבולנס פינה אותה, חוב רודף אחריה של 2,000 שקלים, מאז שהיא נפלה ברחוב בגיל 18.
<נגה שילוח: היא בכלל לא הזמינה את האמבולנס.
<נגה שילוח: היא אמא חד הורית עכשיו, מה זה?
<נגה שילוח: 2,000 שקלים זה המון בשבילה, בתהליך יציאה, הפחד שלנו שהחובות האלה יפילו אותה חזרה למקום של הזנות.
<נגה שילוח: בכל מקרה דווקא במקרה הזה כתבנו לקופת חולים וכתבנו למד"א, מד"א ויתרו על החלק שלהם, קופת חולים ויתרה על החלק שלה והצלחנו לבטל את החוב.
<נגה שילוח: אבל זה חוב פשוט, אבל מה נעשה עם חובות לעיריית נהריה, 40,000 שקל?
<נגה שילוח: היא אמא חד הורית לילד, הילד רעב, ממש.
<נגה שילוח: החובות הם של בן זוג שמת, ישראלי, היא בכלל בלי תעודת זהות, הוא עשה את כל החובות והיא משלמת אותם עכשיו כשהוא נפטר.
<איילת: יש להם דרך מאוד יצירתית בכל הדרכים, אם זה קנסות של רכבים, רכבים שרשומים על השם שלהן.
<נגה שילוח: הרבה פעמים התחושה היא שחלק מהניצול שלהם על ידי הגברים הוא גם נמשך באמצעות החובות, רושמים על שמן כל מיני דברים ומסדרים אותן ואחר כך זה איזה סוג של תקרה כזאת שלא מאפשרת להם את השיקום.
<נגה שילוח: אני הייתי רוצה להציע ביטול חובות.
דוד צור: אם לנוחי ולתשובה וללבייב עשו - - -
<נגה שילוח: נכון, חובות הרבה יותר גדולים.
דוד צור: אנחנו היינו במרפאה בתל אביב, בלוינסקי, פעמיים הייתי שם.
דוד צור: לצערי אני מכיר גם את הרחוב, מה שנקרא, מהמקום שבאתי ממנו.
דוד צור: אני לא אסגור לכן את המקום, לא לדאוג.
דוד צור: סגרתי הרבה מקומות בתל אביב ו - - - בסוף המרפאות והמעונות האלה הם הקצה כבר.
דוד צור: אנחנו מנסים לראות איך אפשר למנוע את ההידרדרות לשם ואיך להגיע למקום שבו הסמים והניצול - - - הן דוגמה לא מייצגת, אני חייב להגיד שהבאתן נשים שהן נשים נקיות, שבאו אמנם ממקום של מצוקה, כפי שאמרת, אבל בבחירה.
<איילת: אבל מאיפה באה הבחירה, זה בדיוק מה שרצינו להציג כאן.
דוד צור: אני טוענים, הרי אף אחד לא רוצה - - -
<לימור: זה עוד סיבה שאף פעם לא הבאתי ילדים.
<דינה: זו גם סיבה שלא רצינו ילדים, החיים שלנו.
דוד צור: אז אני אומר, הרי אף אחד לא נולד לו ילד והוא אומר 'תשמע, החלום שלי שהבת שלי או הבן שלי יהיו זונות'.