GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<ריטה צוקהרייה: אנחנו רק רוצות את הקשרים, לפעמים אתה רק צריך להיות מסוגל להתקשר לאדם הנכון שאתה צריך משהו, כשאתה צריך עזרה לילדים, כשאתה צריך עזרה כדי להיות בטוח שאנשים מקבלים את הכי טוב.
דוד צור: לי יש את הקשרים שלי עם הקהילה היהודית בארה"ב, AGC, למעשה, אולי אגיע ואומר לראש העיר, שכועס עלי, שהוא לא יודע אבל בכניסה לאותו כפר היתה לי הזכות להביא לכאן את מר ג'רלד ברונסון, בשנת 1991 או 1992.
דוד צור: הבאתי אותו למספר מקומות, האחד באשקלון שזו עיר הולדתי ויש שם בי"ס מאוד נחמד ע"ש ברונסון, המקום השני שאליו הבאתי אותו זה לכאן.
<ריטה צוקהרייה: זה קשור לאורט?
דוד צור: כן, כך גם באשקלון.
דוד צור: ג'רלד ברונסון מאנגליה, תרם את כל זה.
דוד צור: אז תגידי לראש העיר, שעליו להיות נחמד אלי.
<ריטה צוקהרייה: אני חושבת שאתה צריך להגיד לו את זה, כי לי אין שום כוח שכנוע.
דוד צור: אני איעזר בקשרים שלי , כדי לנסות ולהשיג איזושהי תרומה.
<ריטה צוקהרייה: תודה רבה לכולכם.
<ריטה צוקהרייה: (סיור בעמותת 'אופק נשי')
<ביאטריס רוזן-כץ: אתם נמצאים כרגע ב'אופק נשי', אנחנו חלק ממערך תכניות, התכנית שהיא התכנית הלאומית לסיוע לנשים הלכודות במעגל הזנות.
<ביאטריס רוזן-כץ: בעצם אתם מכירים את כולם.
<ביאטריס רוזן-כץ: אתם כבר עשיתם סיור והתחלתם את הסיור והכרתם אחד את השני, יש פה כמה אנשים שאתם לא מכירים, אז אולי נעשה היכרות קצרה.
<ביאטריס רוזן-כץ: (סבב היכרות).
<ביאטריס רוזן-כץ: קודם כל אני נורא שמחה שהגעתם לפה.
<ביאטריס רוזן-כץ: אני חושבת שבישיבות של הוועדה אני תמיד מחזיקה את הדגל של הפריפריה.
<ביאטריס רוזן-כץ: כל הזמן, כל הסיורים והביקורים זה בתל אביב, אף פעם לא מגיעים לפריפריה.
<ביאטריס רוזן-כץ: הפריפריה זה לא רק הנחה במיסים, שבדרך כלל לא מקבלים, אלא זה גם להגיע.
<ביאטריס רוזן-כץ: להגיע, להיות חלק בתהליכים וישיבות.
<ביאטריס רוזן-כץ: תמיד אני אומרת, כאילו החלום שלי שדיונים יתקיימו כאן, לא רק באזור תל אביב וירושלים.
<ביאטריס רוזן-כץ: אז נורא שמחנו שסוף סוף הוועדה כן מגיעה לחיפה, ושתכירו את התכנית עם האופי הייחודי של התכנית שלנו.
<ביאטריס רוזן-כץ: תכנית 'אופק נשי' קיימת מינואר 2009 בערך.
<ביאטריס רוזן-כץ: אילנה תציג.
<אילנה בן ליש: במילים ספורות, כי רוב הנוכחים או שותפים או שמעו על זה כבר בדרך זו או אחרת.
<אילנה בן ליש: רק נגיד שהייתה פנייה אלינו ב-2008 ממשרד הרווחה, ציפי נחשון, לפתוח מרכז כזה לטיפול בנשים בזנות והועבר חומר קריאה.
<אילנה בן ליש: מה שלא ידענו עוד קראנו והייתה גישה מקצועית שאלה נשים בסיכון כל כך גבוה, האחוז הכי גבוה של נרצחות מכל הנשים במצוקה באשר הן והחלטתי להיענות לאתגר, אם כי ידענו שזו תכנית אולי סקסית אבל מאוד לא אהודה בערים.
<אילנה בן ליש: הרבה פעמים לא תמיד שמחים, זה קשה להכניס תכניות כאלה ובכל זאת העיר חיפה התגייסה כשברור שזאת לא עיר שמאופיינת בזנות ברמה גבוהה.
<אילנה בן ליש: זה לא תל אביב, אין פה כמויות כאלה כמו בתל אביב, אבל יש הרבה בצפון, ובתור מטרופולין העיר לקחה על עצמה בעצם לתת שירות פה לכל האזור הפריפרי.
<אילנה בן ליש: לא היה קל, כל הפסיעות הראשונות, ולגייס צוות ולהחליט איך נעבוד ונכון שזה מימון 100% של הממשלה, אבל יש המון נושאים שהעיר צריכה להתעסק בהם.
<אילנה בן ליש: הרבה פעמים מכרזים, הרבה פעמים מי יתפעל את זה, איזה ארגון יתפעל את זה.
<אילנה בן ליש: העיר עצמה?
<אילנה בן ליש: זה לא, אז מי כן?
<אילנה בן ליש: באיזה מעמד תשב מנהלת התכנית, שעל פי התכנית של המשרד זו תכנית שמגייסת את העובדים שלה.
<אילנה בן ליש: ביאטריס הייתה עובדת בכירה וותיקה אצלנו וידענו שיש לזה ערך רב וזה התגלה כנכון שבעתיים תוך כדי הפעלה לקחת עובדת כל כך חזקה, כל כך בכירה, ולשים אותה בראש תכנית כזו, כדי להבטיח בעצם את ההצלחה.
<אילנה בן ליש: אז היא עובדת עירייה, איך מתחשבנים עם המשרד, השעות שאנחנו נותנים פה, השעות שלי, השעות של המערכת הלוגיסטית של האגף שלנו, התריס שנשבר, כל מיני דברים שקורים פה, כוננויות, אבל זו תכנית שאני חושבת שהיא מבורכת, מאוד מאוד מוצלחת, מאוד מוערכת, גם במשרד, גם על ידי כל השותפים.
<אילנה בן ליש: אני זוכרת את הגיוס של ביטוח לאומי, של שרה פייביש.
<אילנה בן ליש: בסוף אנשים קובעים איך ייראו הדברים, כי אפשר להקשות ואפשר להקל ושרה, נציגת הביטוח הלאומי, מנהלת האגף של הבטחת הכנסה, עשתה פה שינויים.
<אילנה בן ליש: היא החליטה שעצם השהות פה של הנשים, הן כמו בתכנית שיקום שבגינה הן מקבלות הבטחת הכנסה והן לא צריכות לעזוב פה וללכת לשם וכמובן לא להגיע לאן שהן צריכות להגיע ולהיכשל.
<אילנה בן ליש: זה היה איך לא להכשיל אותן בלקבל הבטחת הכנסה.
<אילנה בן ליש: זו הייתה הדוגמה של איך לא להכשיל אותן.
<אילנה בן ליש: המשטרה, מהתחלה, עוד אהובה תומר אימצה את התכנית הזאת אל חיקה, מה שנקרא.
<אילנה בן ליש: גם בסיוע ביציאות החוצה לשטח וגם בשמירה על המקום עצמו.
<אילנה בן ליש: יש פה מקרי חירום, שלא יהיו אי הבנות, אחת מוציאה סכין ואחת משתוללת ואז שכנים.
<אילנה בן ליש: אבל אנחנו לא מצטערים, אנחנו גאים בתכנית הזאת.
<ביאטריס רוזן-כץ: אני חושבת שאחד הדברים שאמרתי לאילנה, שאני זוכרת בדיונים בכנסת תמיד עולה העניין של למה הרשות המקומית, אני זוכרת אותך אומר, לא לוקחת אחריות.
<ביאטריס רוזן-כץ: אני רוצה להדגיש את הנקודה שהתכנית היא תכנית ארצית.
דוד צור: אני דיברתי על המאטצ'ינג בעיקר.
<ביאטריס רוזן-כץ: מאטצ'ינג של רשות מקומית זה מאטצ'ינג של משלמי המיסים של עיריית חיפה, של העיר חיפה, ומשלמי המיסים של העיר חיפה בעצם כאילו אתה מצפה שהם יממנו שירות שלא נועד לחיפאים, כי רוב האוכלוסייה שמגיעה לכאן זה לא חיפאיות.
דוד צור: אני לא מקבל את האמירה הזאת.
<ביאטריס רוזן-כץ: לכן היה חשוב לי - - - אמרתי, תראה, את התכניות אתה מכיר, לדבר - - -
<אילנה בן ליש: אז היא אמרה שבוא נריב פה.
<ביאטריס רוזן-כץ: בוא נדבר, כי אמרתי לאילנה, לפעמים אני מרגישה כאילו משהו של להיות קצת סכיזופרני, קול אחד מפה וקול אחד משם ולא נפגשים.
דוד צור: כשהייתי מפקד מחוז תל אביב חולדאי היה תמיד אומר בעניין של הזרים, לא הייתה תופעת הזרים כמו שאנחנו מכירים אותה היום, הייתה תופעת זרים של עובדים זרים שהשתקעו והרבה מאוד מסחרה שהביאו חברות כוח אדם וזה הגיע לממדים של כמעט 100,000 משהו כזה, והומלסים שהיו באזור התחנה המרכזית, ורוב ההומלסים, אלפים, באים מכל הארץ ומשתכנים באזור תל אביב.
דוד צור: למעשה זה היה נופל עליו כמעמסה והוא היה אומר 'תשמע, זה לא תושבי תל אביב ואני בסוף צריך לממן את זה'.
דוד צור: אז בגדול יש לכאורה צדק מאחורי הדברים האלה, אבל ברגע שאתה ראש עיר של מקום כזה, אז אתה גם נהנה, במרכאות, מהיבוא של אנשים שבאים אליך לעיר, אם זה לתיאטראות, לבילויים וכן הלאה, או ללימודים באוניברסיטאות, וגם לצערנו מהצד האפל של החברה, הפחות נעים, שבו צריך לטפל.
דוד צור: בגלל זה באה הממשלה ושמה מכספה במאטצ'ינג שאמרנו, אם אני זוכר, 75%-25%.
<אילנה בן ליש: לא, היה 100%.
<אילנה בן ליש: אחרת העיר לא הייתה לוקחת את התכנית הזאת.
<אילנה בן ליש: מהתחלה דובר על 100%.
דוד צור: לא, התכנית, לא הייתי שם אז, לפחות מה שהוצג לי ברמה הממשלתית.
<אילנה בן ליש: משרד הרווחה כאן, תשאל אותם.
<אילנה בן ליש: ב-2009 אנחנו - - -
דוד צור: אותה החלטה מפורסמת של אהוד אולמרט, שדיברה על מאטצ'ינג.
<מירב דדיה: לא, התכנית מלכתחילה התחילה גם במעגל הזנות וגם נפגעות תקיפה מינית ב-100%, תכנית של משרד ראש הממשלה.
<מירב דדיה: גם משרד הרווחה - - -
<מירב דדיה: אני חושבת שזה היה לחמש שנים, אם אני לא טועה, אני לא זוכרת.
<אילנה בן ליש: זו הייתה תכנית משרד ראש הממשלה, תכנית שמאחדת את כל המשרדים, ראש הממשלה בא ואמר 'אני רוצה לסייע לקבוצות האלה של האוכלוסייה', נתן לזה מימון מלא.
<אילנה בן ליש: לא היה מדובר על השתתפות עירונית, מראש העירייה לא הייתה לוקחת את זה.
<אילנה בן ליש: כנראה שהיא לא הייתה לוקחת את זה.
<מירב דדיה: פה יש בעיה נוספת, כי בדרך כלל ה-25% זה לשכת מקור.
<מירב דדיה: אם ישלחו אותם ללשכת המקור, נגיד הן לא חיפאיות, לא יודעת מה, אחת מעפולה, אם היא תלך לעפולה היא לא תוציא את ה - - - יש פה גם בעיה - - -
דוד צור: לא, לא יטפלו, הם ייזרקו בין הכיסאות.
<מירב דדיה: נכון.
דוד צור: זה ויכוח תמידי בין השלטון המרכזי לשלטון המקומי.
דוד צור: אנחנו פה בזווית מאוד מסוימת, כי עוד על האוכלוסייה היותר חלשה שצריכה טיפול רווחתי, ביטוח לאומי ועוד כהנה וכהנה.
דוד צור: אין לנו ציפייה שהרשויות ייקחו על עצמן את כל הטיפול, בסוף עיקר העומס נופל לפתחה של הרשות.
דוד צור: תת תקצוב של הרשויות, מזה זה נובע בעצם.
דוד צור: תת התקצוב.
דוד צור: אין ציפייה שרק מתקציב הארנונה, או מהמיסים שמשלמים התושבים אפשר יהיה לשלם את הדבר הזה.
<אילנה בן ליש: שירות הרווחה תמיד זה 75-25.
דוד צור: זה כמו בחינוך.
<אילנה בן ליש: ברור שזה לא 100%, ברור שמדובר ב-25% אם.
<אילנה בן ליש: אבל לתכנית שהיא כל כך ייחודית וכל כך לא משקפת, אי אפשר להביא לה מימון מהרשויות כמו שמקובל.
<אילנה בן ליש: בתקיפה מינית, מי שלא יביא - - -
דוד צור: מי מממן כרגע?
<ביאטריס רוזן-כץ: הגיעו להסכם.
דוד צור: את המשרה של ביאטריס, למשל, מי מממן אותה?
<אילנה בן ליש: אנחנו מקבלים חלק מהעלות.
דוד צור: זאת אומרת הרשות כן מממנת.
<אילנה בן ליש: רק אותה.
<ביאטריס רוזן-כץ: בסופו של דבר הרשות גם נותנת.
<ביאטריס רוזן-כץ: הרשות כן עושה, אבל מאוד ברור שהבסיס זה - - - כי זה שירות ארצי, כי רוב המטופלות פה הן לא חיפאיות ואם נתחיל לעשות בירורים - - -
דוד צור: מאיפה אתן?
<מטופלת במרכז: אני מיבנה.
דוד צור: איך הגעת לפה?
<מטופלת במרכז: החיים הובילו אותי לפה.
דוד צור: לפני כמה זמן?
<מטופלת במרכז: אני כבר בחיפה כמעט שנתיים וחצי.
<מטופלת במרכז: מהצבא הייתי גרה פה בבית החייל ואז בשבוע האחרון שנשאר לי לא היה לי לאן ללכת, השתחררתי - - -
דוד צור: איפה שירתת?
<מטופלת במרכז: בפיקוד העורף.
<ביאטריס רוזן-כץ: רגע, חכו שנייה, לפני שאנחנו ממשיכות.
<ביאטריס רוזן-כץ: למה אני אומרת?
<ביאטריס רוזן-כץ: יש פה מצלמות.
<ביאטריס רוזן-כץ: אתן מסכימות שיצלמו מאחורה?
<ביאטריס רוזן-כץ: לעוות קול.
דוד צור: אמרת לי שהיית בפיקוד העורף, ברמלה?
<ביאטריס רוזן-כץ: לא, בצריפין.
דוד צור: והמשפחה שלך איפה?
דוד צור: ביבנה?
<מטופלת במרכז: ביבנה.
<ביאטריס רוזן-כץ: יש כרגע, אני רואה את זה, בבקשה לא לציין את האמת, כי אולי הוא ישדר חלק מזה.
<ביאטריס רוזן-כץ: אף אחד לא מחיפה, אז אולי כאילו אתן רוצות - - -
<קריאה: זה גם לא בפריפריה של חיפה.
דוד צור: מאיזה אזור את?
<מטופלת במרכז: רמת הגולן.
דוד צור: וכמה זמן את פה בחיפה?
<מטופלת במרכז: שנתיים.
דוד צור: שירתת בצבא גם?
דוד צור: באיזה גיל נפלטת מבית ספר, או שסיימת בית ספר?
<מטופלת במרכז: סיימתי.
דוד צור: תיכון רגיל?
<ביאטריס רוזן-כץ: הייתם רוצים לשמוע?
<ביאטריס רוזן-כץ: בעצם גם שתי אלה סיימו את התהליך הטיפולי ונמצאות בשלבים של עצמאות.
<ביאטריס רוזן-כץ: אני חושבת שאחד מהדברים החשובים גם זה לראות - - - תמיד שואלים אותי 'יש הצלחה?' 'יש תקווה?', אז אני אומרת, יש הרבה תקוות, התקווה הראשונה כשאני רואה אותה מולנו, את האם בית שלנו, שהיא הדוגמה לכולנו, של איך אפשר להתגבר על המכשולים הכי קשים בחיים ולהצליח.
<ביאטריס רוזן-כץ: יש לנו פה שתי נשים צעירות מאוד ואני חושבת שהן גם תקווה, שלא צריך להגיע לגיל 60 כדי להיחלץ מהזנות ומהמלכוד של הזנות, העבדות של הזנות, מהסיכון של הזנות, מהפגיעה, מהניצול.
<ביאטריס רוזן-כץ: אפשר גם בגיל צעיר ואני חושבת שזו תקווה לכולנו, שעצם זה שאנחנו פה ושהייתה דלת פתוחה אפשר להן להיכנס לתהליך בגיל צעיר מאוד.
<ביאטריס רוזן-כץ: אז איך שאתן רוצות.
דוד צור: אז תגידי לי, בלי להיכנס לפרטים מזהים, כדי לשמור על הדיסקרטיות.
דוד צור: את יכולה לשים את האצבע במקום שבו נאמר הפעם הראשונה, או הפעם השנייה, או איך - - - את אומרת שסיימת בית ספר, באת מבית נורמטיבי, או לא?
<מטופלת במרכז: אם באים מבית נורמטיבי לא מגיעים לפה.
<מטופלת במרכז: זה בשביל ההתחלה.
<מטופלת במרכז: בית נורמטיבי הוא עד היום לא והתא המשפחתי הוא ממש לא.
<מטופלת במרכז: למרות שזה נראה, לא נורמלי שם.
<מטופלת במרכז: כן, סיימתי בית ספר, 12 שנות לימוד, המשכתי את החיים אחר כך והגעתי גם לזנות וגם לסמים קשים והרבה דברים.
דוד צור: הסמים היו לפני?
<מטופלת במרכז: הסמים הגיעו לפני והסמים הקשים הגיעו גם לפני ו - - -
דוד צור: ואז כדי לממן את הסמים התחלת - - - ?
<מטופלת במרכז: לא בדיוק, לממן בכלל את עצמי, את הכול.
<ויקי אלעמרי: מה נקודת הזמן, נקודת הגיל?
<מטופלת במרכז: סמים התחלתי בגיל 17, לעשן, זנות הגעתי אחרי, בגיל 24, עם הסמים הקשים.
<מטופלת במרכז: והחלטתי שדי, אז הלכתי לגמילה והגעתי לפה.
דוד צור: לגמילה קודם מסמים?
<מטופלת במרכז: כן.
<מטופלת במרכז: בקרית שמונה.
דוד צור: ואז הופנית לכאן?
דוד צור: כן, הופניתי לפה.
דוד צור: כמה זמן היית פה?
<מטופלת במרכז: 11 חודשים.
דוד צור: רכשת פה גם מיומנויות, איזה עבודה שאת חושבת שאת יכולה לצאת החוצה לחיים?
<מטופלת במרכז: לא, מקצוע מבחינת עבודה לא.
<מטופלת במרכז: כאילו, התחלתי לעבוד, עבדתי כטבחית לפני זה וזה מה שעשיתי פה אחרי, ואני כבר לא עושה את זה.
דוד צור: יענו שפית.
דוד צור: למה טבחית?
דוד צור: היום יש מילה יותר יפה, שפית.
דוד צור: נשמע יותר טוב.
<מטופלת במרכז: שפית משפשפית.
<מטופלת במרכז: לא, זה לא מדבר אליי הנושא הזה כבר.
<מטופלת במרכז: גם עבדתי לא מזמן בחברה להשכרת רכבים, אני גם לא עובדת שם יותר.
<מטופלת במרכז: הטיפול בהוסטל זה אחד הדברים החכמים, הטובים והחשובים שעשיתי בחיים שלי.
<מטופלת במרכז: גם שנה וכמה חודשים אחרי שכבר עזבתי מפה, עד היום אני מרגישה את ההשפעות שיש לטיפול הזה.
<מטופלת במרכז: עם כל הדברים הטובים והנחמדים, הדרך היא לא קלה.
<מטופלת במרכז: גם אחר כך בחוץ להחזיק את עצמך וכאלה, גם הזנות וגם הסמים, זה לא משהו שנשאר שם מאחורה.
<מטופלת במרכז: תמיד יש את הסיכון ועניינים של לחזור.
דוד צור: כרגע מה את עושה?
<מטופלת במרכז: כרגע אני לא עובדת, אני בין כל מיני דברים.
דוד צור: מקבלת מביטוח לאומי, הבטחת הכנסה, משהו?
<ויקי אלעמרי: מתי הפסקת לעבוד?
<מטופלת במרכז: לפני חודש.
<ויקי אלעמרי: את גרה פה?
<מטופלת במרכז: אני גרה לבד, אני חיה לבד ולא עובדת חודש ווידוי קטן, מול ביאטריס ומול רוחה, שתדעו לכם, שגם זה שאני לא עובדת, אני הגעתי למצב עוד פעם שאין לי מה לאכול והנה, הלכתי עוד פעם.
<מטופלת במרכז: הלכתי לעבוד כחשפנית בחודשיים אחרונים.
<מטופלת במרכז: את זה אף אחד לא יודע.
<מטופלת במרכז: אני לא עושה את זה, הפסקתי עם זה גם ועם כל השאר, בסדר.
דוד צור: הדבר הכי קשה זה בעצם היציאה מכאן וההסתגלות בחוץ?
דוד צור: אם את צריכה להגיד, ליווי החוצה?
<מטופלת במרכז: אני יושבת עם אותו דבר שזה לא הרבה, אני חמודה אבל יש לי כתפיים קטנות, קשה לי לסחוב את כל ה - - - אז מגיעים, לפעמים קורה.
<מטופלת במרכז: צריך לדעת לעצור את זה.
<ביאטריס רוזן-כץ: אני חושבת שבאיזה שהוא מקום יש משהו בזנות וגם בחשפנות, לא משהו מאוד שונה, ואני רואה שזה מין דלת שנפרצת וברגע שהיא פרוצה תמיד קיימת האופציה.
<ביאטריס רוזן-כץ: לכן, בדיוק לפני שירדנו לפה, דיברתי איתה ואמרתי לה משהו שכבר היה בעבר, כי כשבעבר היא הפסיקה לעבוד ולא היה לה כסף לשכר דירה היא חזרה לפה, הייתה פה חודשיים, וזאת אופציה שתמיד פתוחה.
<ביאטריס רוזן-כץ: זאת אומרת גם אם סיימה את התהליך.
<ביאטריס רוזן-כץ: התפקיד שלנו זה לא לתת את ההרגשה שזה כישלון, זה שמפטרים אותי מהעבודה, או שאני מתפטרת ושאין לי כסף.
<ביאטריס רוזן-כץ: זה לא כישלון, אנחנו המשפחה שלה, אנחנו המקום שלה, אנחנו רשת הביטחון.
<ביאטריס רוזן-כץ: אני בדיוק אמרתי לה, 'תראי, אני אריב עם בעלי ואני אתעצבן עליו אני יכולה ללכת לאמא שלי, שהיא בת 80', אמרתי, 'אנחנו אותה אמא בשבילך'.
<ביאטריס רוזן-כץ: לא משנה, בלי לשפוט, בלי חשבון, את לוקחת את הדברים ואת באה לכאן וכאן אנחנו נקבל אותך עד שתתארגני שוב.
דוד צור: זו הודאה בכישלון, לכן היא לא רוצה, לדעתי - - -
<מטופלת במרכז: פעמיים השנה הזאת שאני נאלצת לעזוב את הדירה שלי, בגלל שאני לא מסתדרת, ככה וככה וככה.
דוד צור: למה את העבודה עזבת?
<מטופלת במרכז: את העבודה עזבתי כי לא היה לי שם טוב, לא יכולתי להמשיך.
דוד צור: לא פיטרו אותך?
<מטופלת במרכז: לא פיטרו אותי.
<קריאה: זה לגיטימי שבן אדם ירגיש רע במקום עבודה ו - - -
<מטופלת במרכז: כן, יש גבולות למה שאפשר ל - - -
<ביאטריס רוזן-כץ: מה שברור שזה תהליך ושזה לא תהליך שהוא ישר, שאתה מסיים ומתחיל לעבוד והכול נפתר.
<ביאטריס רוזן-כץ: זה ליווי ארוך טווח ויהיו ירידות ויהיו עליות, עד שבסופו של דבר - - - איך אומרים?
<ביאטריס רוזן-כץ: פעם ראשונה נופלים ושנייה גם ושלישית, וכל פעם התקופה היא יותר ארוכה.
<ביאטריס רוזן-כץ: אני חושבת שגם כל הזמן הזה ממשיכים בטיפול, זה מה שלא נותן לה להיתלש שוב ולהיבלע בתוך העולם הנוראי הזה.
<מטופלת במרכז: בת כמה את היום?
<מטופלת במרכז: 28 תיכף, ומאז שעזבתי פה אני ממשיכה טיפול, בלי קשר, פעם בשבוע אני פה.
<מטופלת במרכז: אני רוצה להגיד על ההוסטל כמה מילים ועל הצוות.
<מטופלת במרכז: כמה שבאתי עם הדברים שאמרתי עכשיו, שזה - - - אני רואה אותך.
<מטופלת במרכז: ההוסטל נתן לי מקום להגיד מה שלא אמרתי אף פעם, להרגיש מה שלא נתתי לעצמי להרגיש אף פעם, לשחרר את הכול, ללמוד לחיות מחדש.
<מטופלת במרכז: מה שאף אחד לא לימד אותי בחיים האלה, לחיות.
<מטופלת במרכז: להרגיש ולהיות.
<מטופלת במרכז: זה תהליך ממש קשה, זה תהליך ארוך, צריך הרבה הרבה הרבה כוחות.
<מטופלת במרכז: לא רק אני, אני צריכה את הכוחות כדי לעשות את זה, אז הצוות צריך את הכוחות לא רק בשביל בחורה אחת, בשביל עוד עשר פה.
<מטופלת במרכז: המאמץ והכוחות והאהבה שהם נותנים פה זה, איך אומרים?
<מטופלת במרכז: זה לא יסולא בפז, כי האהבה שהם נתנו לי פה, זה מה שנתן לי להירפא וכוחות.
<מטופלת במרכז: אני שומעת כל הזמן את הקיצוצים וזה וזה, ודי, כאילו, בנות באות לפה, כי הן, אתם יודעים איפה?
<מטופלת במרכז: אתם רואים את זה?
<מטופלת במרכז: מתחת במתחת במתחת של התחתיות של הזבל של המיץ של הזבל של החיים האלה.
<ויקי אלעמרי: אני רוצה לשאול אותך שאלה קצת - - - אני רוצה דווקא לחזור לגיל 17.
<ויקי אלעמרי: אם היית חושבת והיית אומרת לנו, איזה מעטפת היית צריכה בגיל הזה כדי להחזיק אותך.
<ויקי אלעמרי: הבית לא היה טוב, לא נורמטיבי, הבנתי, אבל אם את מסתכלת מסביב, איפה את מצביעה, איפה היה הכשל של המערכות שהן לא ראו?
<ויקי אלעמרי: איפה היית צריכה אותן?
<מטופלת במרכז: כשאני הגעתי להוסטל אני הבנתי, אמרו לי ואחר כך גם הבנתי את זה, שאני מכורה, שאני בן אדם מכור.
<מטופלת במרכז: יש אנשים כאלה עם נטייה להתמכרויות.
<מטופלת במרכז: זה אופי מסוים, זו התנהלות מסוימת של בן אדם.
<מטופלת במרכז: אני מגיל קטן עובדת אצל עובדות סוציאליות, עניינים, בודקים אותי, טרלללה, לראות מה לא בסדר איתי.
<מטופלת במרכז: והנה, אם היו יכולים להגיד לי כשהייתי בת 15, 16, 17, או 18, ש'את מכורה ואת צריכה לעשות ככה וככה', אז אולי - - - את מבינה?
<מטופלת במרכז: אם מישהו היה יכול לפתוח את העיניים שלו בכיוון.
<מטופלת במרכז: מעבר לזה, אני לא יודעת.
<ויקי אלעמרי: זאת אומרת היית ידועה לכל המערכות - - -
<מטופלת במרכז: אם מישהו היה יכול לשים את האצבע על הבעיה שלי זה היה נחמד.
<מטופלת במרכז: במקום לגלות את זה שנים אחר כך ולהגיע למצבים קשים של החיים.
<אילנה בן ליש: אני רק רוצה להוסיף, שזה לא רק לשים את האצבע, אלא למצוא לזה מסגרות שיודעות לתת מענה.
<אילנה בן ליש: אבל מה שאני חושבת עכשיו, ביאטריס, אלא אם אני טועה בגדול, ומירב, בעיקר, יכול להיות שצריך מסגרת המשך, זה מאוד מאוד קשה לעשות את הקפיצה הזאת.
<אילנה בן ליש: הוסטל, זה הוסטל מעבר כזה, דירת מעבר, דירה של שלוש נשים או משהו כזה שתתמוכנה אחת בשנייה ותהיינה בחוץ.
<אילנה בן ליש: אני יכולה להבין שזו תחושת כישלון והיא לא רצתה לעשות לרוחה מצב רוח, היא עזבה את רוחה, איך היא מקבלת את זה?
<אילנה בן ליש: את לא אשמה.
דוד צור: אלי נשמע ממך, רוחה, לגבי מה הן מקבלות פה וגם אם יש כלים אחרי זה שהן מקבלות שמאפשרות לה לצאת החוצה ולהחזיק את עצמה באופן עצמאי.
<רוחמה נפתלי: המפגש הראשוני עם הבנות זה איתי, החוזק של להתקשר, ההוסטל מנסה ככה, בית, בית שלא היה לנו, עם דמויות מאוד חזקות בתוך ההוסטל.
<רוחמה נפתלי: אני חושבת שבתוך התהליך של ו', היא עשתה תהליך מדהים.
<רוחמה נפתלי: הן מקבלות בשנה הראשונה, הן מגיעות אלינו בלי כלום, כמו שהיא אמרה, מתחת.
<רוחמה נפתלי: אם יש מתחת אז מתחת למתחת.
<רוחמה נפתלי: הן מגיעות בלי לדעת כמעט לדבר ואז ההוסטל צריך להוביל קצת, קודם כל בהתחלה, שהן יאמינו, הן לא מאמינות בכלום, הן באות חסרות, כאילו 'מה, עכשיו אני אאמין לך?
<רוחמה נפתלי: בתוך הבית שלי עשו לי מה שעשו לי, איך אני יכולה להאמין לך?' ואז אנחנו צריכים להוכיח להן בהתחלה שהן יכולות, שיש להן מי שיחזיק אותן.
<רוחמה נפתלי: בשלב הראשון הם יורדים על בסיס יומיומי למרכז היום, כשבהוסטל מלמדים אותן שבלילה צריך לישון ובבוקר, שזה הכי הכי קשה להן, שהן צריכות לישון בלילה ולקום בבוקר ולצחצח שיניים.
<רוחמה נפתלי: הן באו מהרחוב, הן לא מכירות את הדברים האלה ואז לאט לאט הן מתחילות - - - מאוד קשה להן לקום בבוקר, לישון בלילה.
<רוחמה נפתלי: הן יורדות למרכז היום, במרכז יום יש כל מיני קבוצות.
דוד צור: שנייה רגע.
דוד צור: חבר'ה, תקפידו על העניין, גם שמות וגם פנים, גם עיוות קול, אם צריך לעוות.
דוד צור: תכבדו את הבקשה.
<רוחמה נפתלי: אני כאילו מהמקום שבאתי מאוד מאמינה, אני נקייה מזנות 13 שנה, גם לא פשוט להתנתק.
<רוחמה נפתלי: לא פשוט לעשות את זה.
דוד צור: גם סמים?
<רוחמה נפתלי: זנות וסמים, הכול ביחד.
דוד צור: זה תמיד ביחד?
<רוחמה נפתלי: זה תמיד ביחד.
<רוחמה נפתלי: אי אפשר לתת את הגוף בלי עוד - - -
דוד צור: מאלחש.
<רוחמה נפתלי: אי אפשר.
<רוחמה נפתלי: אישה נותנת את הדבר הכי יקר לה, זה הגוף שלה, אי אפשר לעשות את זה על נקי.
<רוחמה נפתלי: אני לא מכירה נשים שבאו לפה שעשו את זה על נקי.
<ביאטריס רוזן-כץ: בעצם אנחנו רואות פה הרבה נשים שהן לא מכורות לסמים או לסמי רחוב, אבל כן אתה רואה שהן עם יכולת להתנתק.
<ביאטריס רוזן-כץ: יש בהן יכולת לעשות דיסוציאציה בלי חומרים.
<ביאטריס רוזן-כץ: מהתחלה כשהתחלנו לעבוד אמרנו 'אה, היא לא מכורה, אולי יהיה יותר קל' והבנו שזה בדיוק ההיפך.
<ביאטריס רוזן-כץ: זאת אומרת שזה הרבה יותר קשה, כי מי שמצליחה לעבור את ה-30 קליינטים עם התנתקות בלי חומרים זה אומר שהיא עברה פגיעות מאוד מאוד קשות שהיא מסוגלת ממש להתנתק בלי להשתמש בשום דבר.
<ביאטריס רוזן-כץ: אלכוהול, חלקן, במכונים אתה רואה את הכוסית, במכונים יש תמיד בקבוק ויש שתייה.
<ביאטריס רוזן-כץ: הן לא משתכרות, אלא זה כאילו קצת להקל, קצת להקל על הכאב.
<ביאטריס רוזן-כץ: וגם הרבה תרופות פסיכיאטריות ללא מרשמים.
<רוחמה נפתלי: אז היכולת של ההוסטל כאילו כל מדריכה שפה נמצאת היא מנטורית, מה היא הייתה רוצה שיעשו בשבילה במצבים הכי קשים, מה היא באמת הייתה רוצה ואז היא מפעילה שיקול דעת.
<רוחמה נפתלי: ההוסטל מאמין שמה שקרה לנו בגלל שחיפשנו אהבה שלא הייתה לנו, המקום הזה של אהבה, הרי אני הלכתי לרחוב כי הייתי דחויה בתוך הבית של ההורים שלי.
<רוחמה נפתלי: יצאתי לבית הספר והייתי דחויה שם, ואז ההוסטל מביא לתוך ההוסטל הרבה הרבה אהבה.
<רוחמה נפתלי: אני מאמינה שהיכולת שלי היום להאמין באנשים זה דרך אהבה שהם נתנו לי והיו איתי ועמדו שם ולא נפלו ולא נבהלו ממה שאני הייתי ולא שפטו אותי.
<רוחמה נפתלי: הרבה פעמים אנשים שופטים, 'מה את - - -?' אז היא נפלה, לא נורא, אז היא תבוא לפה עוד פעם ועוד פעם ועוד פעם ועוד פעם, עד שזה יצליח לה.
<רוחמה נפתלי: והיא יודעת את זה שאנחנו פה, היא יודעת שאנחנו פה, אני חושבת שאנחנו בקשר כמעט יומיומי, אני והיא.
<רוחמה נפתלי: לא היה לי פשוט לשמוע את זה, כי אולי היא פחדה, אבל את לא מאכזבת אותי, מאמי שלי.
<רוחמה נפתלי: ואנחנו פה, פה, ביום, בלילה, בכל דקה, בכל שנייה, בכל רגע.
<רוחמה נפתלי: אם בחורה תתקשר אליי באחת בלילה, אני אהיה לידה.
<רוחמה נפתלי: פשוט.
דוד צור: אני חוזר עוד פעם, מה הכלים שהן מקבלות לפני שהן עוזבות פה?
<ביאטריס רוזן-כץ: בעצם הטיפול צריך להיות מאוד רחב, כי פגיעות, יש יותר מדי פגיעות.
<ביאטריס רוזן-כץ: צריך לעבוד על הנושא של ההתמכרות, אז יש לנו פה קבוצת צעדים.
<ביאטריס רוזן-כץ: צריך לעבוד על הנושא של הפגיעות המיניות שהיו בילדות ובמהלך כל החיים שלהן, אז יש לנו פה קבוצה לטיפול בפגיעות מיניות.
<ביאטריס רוזן-כץ: צריך לעבוד על הפרעת אכילה, כי כמעט לכולן יש.
<ביאטריס רוזן-כץ: אתה רואה בנות מאוד רזות, יש הפרעות אכילה, או שהן אוכלות יותר מדי.
<ביאטריס רוזן-כץ: הן מגיעות לפה, כל מי שנכנסת לפה מעלה תוך חודשיים איזה 15 קילו, ויש פה בעיות של הקאות ואנחנו חייבות לתת טיפול בכל הנושא התעסוקתי, כי הבסיס בסופו של דבר להתחיל לעבוד ולהשתלב בעולם העבודה, אז יש קבוצות של הכנה לעולם התעסוקה וליווי פרטני של כל אישה למצוא עבודה וגם כשהיא מתחילה לעבוד הדפוסים נשארים.
<ביאטריס רוזן-כץ: לא סתם ו' אומרת, הדפוסים נשארים.
<ביאטריס רוזן-כץ: כשבאה בחורה ואומרת לי, אני תמיד מביאה את הדוגמה הזאת, באה בחורה ואומרת לי 'תקשיבי לי, הבוס שלי לוקח אותי לתל אביב להביא את המזוודות שהשארתי שם'.
<ביאטריס רוזן-כץ: ואני אומרת, אני ממש רואה את פיני ווגמן מציע לי לקחת אותי לתל אביב, כאילו אין מצב, הוא גם הביתה לא ייקח אותי.
<ביאטריס רוזן-כץ: ואז אתה יודע, אוקיי, יש פה חציה של גבולות.
<ביאטריס רוזן-כץ: זו השפה שהן מביאות איתן, זה מה שהן יודעות.
<ביאטריס רוזן-כץ: פה אתה צריך ללמוד שפה רחבה חדשה על איך להתנהל מול העולם.
<ביאטריס רוזן-כץ: אני אתן לך דוגמה, היינו בטקס של הנשיא, ופתאום באה אחת מהבחורות לרוחה ואומרת לה, 'תגידי, רוחה, הצלם של העיתונות רוצה ללכת איתי לטייל בפסלים שם בבית הנשיא, זה בסדר?
<ביאטריס רוזן-כץ: ' אני אומרת כאילו איך - - - יש דברים - - - פעם באנו לכנסת ואני רואה את המבטים, כשעליי בוודאי לא מסתכלים, אבל כאילו יש את הפאק הזה ואני רואה את המבטים, אני רואה את המבטים של השומרים, אני אומרת כאילו זה עולם שמתנהל כשאנחנו לא תמיד מודעים לו.
<רוחמה נפתלי: במקביל כאילו, כן.
<ביאטריס רוזן-כץ: זו השפה, זו הדרך, אלה ילדות שלמדו שהדרך להתקשר עם הסביבה זה דרך המיניות.
<ביאטריס רוזן-כץ: אתה בא ללמוד כרגע משהו חדש, אתה בא ללמד אותה שיש בה דברים אחרים, לא רק המיניות שלה.
<ביאטריס רוזן-כץ: שגם נעים להיות איתה, שהיא גם יכולה להיות חברה טובה, שהיא גם יכולה להיות בן אדם מעניין לשיחה, שהיא חכמה, שהיא יכולה להפיק הנאה לא רק במאה אחוז אדרנלין, אלא גם להפיק הנאה מדברים אחרים פשוטים ופחות מסכנים בחיים.
<ביאטריס רוזן-כץ: ילד גדל באמצעות ההתפעלות.
<ביאטריס רוזן-כץ: יש לך ילדים?
<ביאטריס רוזן-כץ: אני זוכרת שנולדה הבת שלי, לא משנה, קופה, אני חשבתי שזה הדבר הכי יפה בעולם ואני זוכרת שהלכתי איתה בעגלה ולא הבנתי למה אנשים לא עוצרים אותי ברחוב להגיד לי 'וואו, איזה ילדה'.
<ביאטריס רוזן-כץ: אמרתי מה, הם לא רואים?
<ביאטריס רוזן-כץ: וזה מה שמגדל ילד, לדעת שהוא נושא להערצה, להתפעלות.
<ביאטריס רוזן-כץ: כשילדים גדלים בבתים שאין התפעלות בעיניים של אף אחד, אז הם גדלים באיזה שהוא ריק.
<ביאטריס רוזן-כץ: לצערי הרב, הרבה פעמים ההתפעלות שהן חוות זה רק באמצעות המיניות.
<ביאטריס רוזן-כץ: אז מה זה טיפול?
<ביאטריס רוזן-כץ: טיפול צריך ללמד אותן שיש עוד דברים חוץ מהמיניות שלי וזה תהליך מאוד ארוך.
<ביאטריס רוזן-כץ: הן גם השתמשו בטכניקות הישרדות של רחוב.
<ביאטריס רוזן-כץ: אתה שוטר, אתה יודע בדיוק מה זה טכניקות הישרדות של רחוב.
<ביאטריס רוזן-כץ: זה כשהן באות ואומרות 'איזה תחנת טלוויזיה אני אראה עכשיו?
<ביאטריס רוזן-כץ: ' רצח, כאילו איזה מריבות, על מה?
<ביאטריס רוזן-כץ: על איזה תכנית נראה בטלוויזיה.
<ביאטריס רוזן-כץ: זה מאבקי שליטה, זה להשתמש בהתפרצויות ואלימות ואיומים על כל דבר, זה לסנג'ר נשים אחרות.
<ביאטריס רוזן-כץ: התהליך של ההוסטל בעיקר זה ללמד אותן מה זה משפחה.
<ביאטריס רוזן-כץ: איך חיים בתוך משפחה, מה זה להתחשב אחד בשני, מה זה לעזור אחד לשני, מה זה כשאתה רואה מישהו חלש אתה לא דורס אותו, אלא אתה עוזר לו לקום.
<ביאטריס רוזן-כץ: זו שפה אחרת.
<ביאטריס רוזן-כץ: זה, אני חושבת, עיקר הטיפול.
<ביאטריס רוזן-כץ: מרינה, אולי את רוצה להוסיף משהו?
<מרינה דונסקי: כן.
<מרינה דונסקי: הבנות באות להוסטל ממש עם יכולת הישרדותית.
<מרינה דונסקי: הדפוסים של הישרדות הם מאוד בולטים.