GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<ביאטריס רוזן-כץ: התפקיד שלי זה להיות הקמצנית.
<אודט-אם בית: היא הקמצנית, אבל אנחנו המשכנעים.
<אודט-אם בית: אלה החדרים.
<אודט-אם בית: זה החדר הכי מאוכלס.
<אודט-אם בית: יש לנו פה שש בנות, כרגע ארבע בשתי מיטות נפתחות.
<אודט-אם בית: אחת לא נמצאת, בתחנת המשטרה, היא הלכה להתלונן על האונס של אתמול.
<אודט-אם בית: אנחנו שמים להם את הדברים בלוקרים, אנחנו לא לוקחים אחריות על הדברים שלהן, כל אחת עם השם שלה, עם מפתח, כי יש לא מעט גניבות פה ואנחנו לא לוקחים אחריות.
<אודט-אם בית: דברי ערך נמצאים פה, כספים אצלנו בכספת בחדר צוות.
<אודט-אם בית: וזהו.
<אודט-אם בית: כמו שאתה רואה, הכול עם מנעולים, כי ככה צריך.
<אודט-אם בית: ככה אנחנו יודעים כל דבר איפה הוא, כולל ארון המצעים של הכריות וה - - -, כי כשהן יוצאות אז אתה יודע, בשביל לשרוד בחוץ הן לוקחות גם את הכרית וגם את השמיכה, כי אין להן את זה בחוץ.
<ביאטריס רוזן-כץ: אני חייבת לספר משהו על אודט.
<ביאטריס רוזן-כץ: אחד המבחנים הקשים של אודט היה להגיש תלונה במשטרה.
<אודט-אם בית: היום אני עושה את זה כבר.
<ביאטריס רוזן-כץ: היום היא באה ואומרת לי 'תקשיבי - - -
דוד צור: אני לא יכולה להיכנס לתחנה.
<ביאטריס רוזן-כץ: 'אין מצב שאני אגיש תלונה במשטרה, לא בא בחשבון', אני אומרת, 'אבל, אודט, תקשיבי, היה פה אירוע'.
<ביאטריס רוזן-כץ: צריך מישהו פה, יגידו איפה הייתם?
<ביאטריס רוזן-כץ: למה לא הגשתם תלונה בפעם הראשונה?
<ביאטריס רוזן-כץ: 'אני לא יכולה, כאילו אין מצב.
<ביאטריס רוזן-כץ: אני?
<ביאטריס רוזן-כץ: '
<אודט-אם בית: ובעלי עד היום משתמש בזה.
<אודט-אם בית: הוא נקי 20 שנה, הוא עובד בכלא צלמון ובמלכישוע וכשאנחנו - - - אז הוא אומר לי 'תתלונני עליי?
<אודט-אם בית: כי כתב האישום שלך מסתובב כבר בכל בתי הסוהר בארץ'.
<אודט-אם בית: אבל אני עושה את זה היום.
<אודט-אם בית: אין לי בעיה.
<קריאה: את חיפאית?
<אודט-אם בית: אני חיפאית.
<אודט-אם בית: (עמותת עלם, חיפה)
<נטלי רוזנברג: פה זה מבנה שכולל את מרב המענים.
<נטלי רוזנברג: אנחנו פה רק בחצי השנה האחרונה, זו כמובן שותפות של עיריית חיפה, משרד הרווחה, משרד הקליטה ועמותת עלם שככה עזרו לדבר הזה להפוך להיות חי וקיים ובועט.
<נטלי רוזנברג: אני רוצה להראות לכם.
<נטלי רוזנברג: יש פה כמה רכיבים, אנחנו נדבר בהרחבה על כולם, אבל בעצם מה שמתנהל בתוך הבית הזה זה מרחב להפחתת נזק.
<נטלי רוזנברג: הוא פועל שלוש פעמים בשבוע בשעות אחר הצהריים-ערב.
<נטלי רוזנברג: היום, ממש איך שאתם יוצאים מפה מתקיימת משמרת כזו, אז אני מקווה שהחפיפה תהיה נעימה.
<נטלי רוזנברג: במרחב להפחתת נזק אנחנו נסביר קצת יותר מה קורה.
<נטלי רוזנברג: מה שיש לנו עוד פה, שחשוב להגיד, התחלה, ניצנים של לינת חירום לצעירות שנמצאות על רצף הסיכון, חסרות בית, חסרות קורת גג ללילה, מגיל 18 עד 25.
<נטלי רוזנברג: אני רוצה להראות לכם חדר לדוגמה.
<נטלי רוזנברג: יש פה מקלחת ושירותים, יש פה קיר שהבנות כותבות עליו, מי שככה בא לה לפרוק את הגיגיה בסטייל גרפיטי מוזמנת, אז בואו תראו.
דוד צור: החדר מאוד מסודר, אני חייב לומר.
<נטלי רוזנברג: אני מניחה שאם זה היה יוצא על קירות, זה מנהרה פה, זה היה קצת יותר אותנטי.
<נטלי רוזנברג: אבל אפשר להתרשם, זה חלק מהתהליך של ההתחברות אל הבית.
דוד צור: שתיים בחדר?
<נטלי רוזנברג: בחדר הזה יש שתי מיטות, זה מה שהוא יכול להכיל.
<נטלי רוזנברג: יש לנו עוד חדר עם שלוש מיטות ותיכף תראו את חדר התרומות שלנו שבו אנחנו מקווים שיוכל להיות עוד חדר עם עוד מיטות.
<קריאה: ניצנים של לינת חירום, את אומרת שבנות באות?
<נטלי רוזנברג: לא, כי יש רק יומיים בשבוע שכרגע מתקצבים לנו בלינת חירום.
<נטלי רוזנברג: אנחנו שואפים לעשות את זה במהלך כל השבוע.
<נטלי רוזנברג: חשוב לציין שמרב הריהוט פה נתרם לנו.
<נטלי רוזנברג: הנערות הצעירות יכולות להגיע לפה, לקחת - - - ערכות בדיקת היריון, להיכנס לפה עם מתנדבת או עם אשת צוות, לקבל את כל מוצרי ההיגיינה, תחתונים, חזיות, מצעים לבית, אם יש למישהי מהן בית.
<נטלי רוזנברג: לפעמים כל מיני מוצרי חשמל שאנחנו נותנים להן, אם יש להן איפה להיות, שתהיה להן ככה תחושה יותר של בית.
<סוזנה רייף: ואתם מקבלים בגדים לנערות?
<נטלי רוזנברג: כן.
דוד צור: גם לנערים?
דוד צור: אני חושב על הפרויקט הזה של - - -
<סוזנה רייף: כן, של אשקלון.
דוד צור: יש איזה ילדים צרפתים שממש מביאים דברים חדשים לגמרי.
<נטלי רוזנברג: לילדים?
דוד צור: לא רק לילדים.
דוד צור: הם תרמו לחיילים בזמנו.
<נטלי רוזנברג: לנוער, אנחנו צריכים.
<נטלי רוזנברג: ואני אגיד שחלק מהמאפיינים של בני הנוער שאנחנו בקשרים איתם, אז קשה להם לקבל בגדים שהם יד שנייה.
דוד צור: לא, זה דברים חדשים, זה מהניילון.
<נטלי רוזנברג: לא, אז אני אומרת שזה מצוין, החיבור הזה.
<נטלי רוזנברג: הם כמו הנוער של היום ואף יותר, כי הם אמורים להציג את עצמם לכאורה עם מותגים.
<נטלי רוזנברג: אתם רואים פה, זה הכי אותנטי שיש, את הכביסה של לינת החירום שמתקיימת רק בימי רביעי וחמישי נכון להיום, לצערנו הרב.
<נטלי רוזנברג: אנחנו מקווים שבהמשך זה יהיה ליותר.
<נטלי רוזנברג: באות לפה צעירות מגיל 18 עד 25, שאין להן איפה לישון באותו לילה.
<נטלי רוזנברג: הן יכולות להגיע לכאן.
<נטלי רוזנברג: התפיסה שלנו היא תפיסה שמי שנמצאת ברחוב היא גם נמצאת בסיכון להיקלע לזכות ולכן אנחנו רוצים לתת איזה שהוא מענה שהוא יותר הוליסטי.
<נטלי רוזנברג: יש שתי מדריכות לילה, מדריכה בכל משמרת שמקבלת אותן והן יכולות לבוא ולקחת בגדים ולקחת מגבות ולקחת מצעים ולהתקלח פה ולישון פה ולאכול פה כמו שצריך.
דוד צור: איך הן מגיעות לפה?
<נטלי רוזנברג: זה כבר נספר במליאה.
<סוזנה רייף: רק נערות?
<נטלי רוזנברג: נכון להיום רק נערות וטרנסג'נדרים.
<נטלי רוזנברג: (המשך ישיבה בעלם)
<נטלי רוזנברג: רעות תגיד כמה מילים לפתיח.
<רעות גיא: קודם כל ברוכות וברוכים הבאים.
<רעות גיא: אני אציג את עצמי, אני רעות גיא, אני מנהלת תחום קצה ונערות בעמותת עלם.
<רעות גיא: עלם, שזו עמותה לנוער במצבי סיכון, קיימת 30 שנה בארץ, היא מחולקת תחומים תחומים לפי רצף הסיכון.
<רעות גיא: אנחנו פוגשים בשנה 20,000 בני נוער, זו פריסה ארצית, אנחנו עובדים ב-40 יישובים מתוך 250 כשהפרויקטים שלנו בעצם מותאמים למצבי הסיכון שאנחנו פוגשים בהם את בני הנוער.
<רעות גיא: התחום שלנו זה תחום קצה ונערות, אנחנו מפעילים 11 פרויקטים, חמישה מהם לקטינים וקטינות שמעורבים בזנות, חיפה זה אחד מהם, יש לנו גם באילת וגם בתל אביב, ועוד שני פרויקטים לנערות על רצף הזנות, עלמה בפתח תקוה ואזור של חבל מודיעין, 24 יישובים בחבל מודיעין.
<רעות גיא: חשוב לי להגיד בפתיח שהתחלנו את הסיפור של העבודה עם נוער בזנות ב-2001 בתל אביב, שם אנחנו באמת את הרצף אולי הכי רחב שיש בארץ שיש בזנות, מנערות שמעורבות בזנות במה שנקרא זנות מזדנבת, ועד הזנות המסחרית של התחנה המרכזית, מועדונים, סאונות, דירות דיסקרטיות, במרכאות כמובן, ובעצם ב-2008, כשנפתחה לשמחתנו, התכנית הלאומית להוצאת נשים ממעגל הזנות, אנחנו קיבלנו כעמותה את המנדט לטפל בכל הנושא של נערות, קטינות, בני נוער, נערים גם כן, וגם נערות טרנג'נדריות.
<רעות גיא: התחלנו פה בחיפה ב-2008, בהתחלה עבדנו איפה שביקרתם קודם ב'אופק נשי', משרד קטן וצנוע, התחלנו בעבודה מאוד סיזיפית של איתור, של חיזור אחרי נערות, בכל הזירות, ברחוב, בגינות, במועדונים, תוך כדי כמובן הרשת, הפייסבוק, עם הרשתות החברתיות, לאט לאט התחילו לעלות עוד ועוד מספרים ואז התחלנו לעבוד במרחב קטן, בשפירא, בשכונה לא רחוקה מפה, עד שהגענו למבנה המפואר שאתם רואים היום.
<רעות גיא: זה לא היה ביום אחד.
<רעות גיא: למה אני בכלל מתעכבת על זה?
<רעות גיא: כי זה מאפיין כניסה לרשויות, שבהתחלה פחות מכירים בכלל בזנות של בני נוער כתופעה, לאט לאט אנחנו מתחילים עם איתור וחיזור אקטיבי אחרי בני נוער, רואים שיש עוד ועוד מספרים, עלייה של המספרים, מכשירים יותר ויותר מתנדבים ואנשי צוות לאתר ולחזר אחרי בני הנוער האלה, ליצור איתם קשר, לייצר איתם אמון.
<רעות גיא: כשהמספרים הולכים וגדלים באמת כבר קשה להגיד שאין פה את התופעה.
<רעות גיא: צריך להתחיל להסתכל לה בעיניים ובעצם המרחב המפואר שאתם רואים כאן זה באמת עבודה מאוד מאומצת, גם של נטלי ושל נשות צוות שכבר לא עובדות בפרויקט, ונשות צוות קיימות שבטח תשמעו, ובאמת הרעיון הוא לייצר בכל מיני רשויות, כמובן עם אדפטציה למקום עצמו, כי הזנות בחיפה לא נראית כמו הזנות בתל אביב.
<רעות גיא: אם בתל אביב יש הרבה זנות בזירות פתוחות, ברחוב וכו', אז בחיפה רואים דברים אחרים, תיכף נשמע, אבל פחות זנות רחוב בוודאות.
<רעות גיא: הרעיון הוא לייצר בשיתוף פעולה עם הגורמים העירוניים איזה שהיא רשת שהיא תהיה כמה שיותר הוליסטית וכמה שיותר עוטפת, כי אנחנו מבינים היום שנערה שאנחנו כבר מצליחים לייצר איתה קשר ולחזר אחריה ולשמר את הקשר הזה, היא צריכה הרבה מאוד מענים מסביב, לא מספיק שיהיה לה רק לכמה שעות מענה ספונטני, אלא צריך משהו הרבה יותר מקיף.
דוד צור: רעות, את אומרת לחזר?
דוד צור: למה את משתמשת ב - - -
<רעות גיא: למה אני משתמשת במילה הזו?
דוד צור: מאוד קשה ל - - -?
<רעות גיא: כן, כי מה שמאפיין את הקשר עם אותן נערות זה שאין להן אמון במבוגרים, אין להן אמון בנו, כאנשי מקצוע, כאנשים, 'מה את רוצה ממני?
<רעות גיא: למה את פונה אליי?
<רעות גיא: מי את בכלל?' הרי כל המבוגרים שהם פגשו אותם בחיים ניצלו אותן בצורה כזו או אחרת.
<רעות גיא: גם אם לתפיסתן הן ניצלו את המבוגרים עצמם עדיין אנחנו בתוך יחסי ניצול ואינטרס וכו', ופתאום באה איזה מלאכית ואומרת לה 'שלום, אני מעמותת עלם', למה שאני אאמין לך?
<רעות גיא: אף אחד עד היום לא נתן לי סיבה טובה להאמין בך.
<רעות גיא: אז אנחנו משקיעים המון זמן.
<רעות גיא: זמן חיזור ממוצע אחרי נערה שנמצאת על הרצף של הזנות הוא בין חצי שנה לשנה.
<רעות גיא: זה המון זמן, זה זמן שמתנדבת או עובדת, לא משנה, לצורך העניין, מרימה טלפון, מקבלת ניתוק, מרימה טלפון, מקבלת ניתוק.
<רעות גיא: ככה שבוע אחרי שבוע, קובעת איתה, מבריזה לה.
<רעות גיא: זו פחות או יותר מערכת היחסים בהתחלה, עד שמתחיל להיבנות איזה שהוא קשר.
<רעות גיא: כשהן מבינות שאנחנו לא נרפה, שאנחנו נהיה שם לא משנה מה, ונחזר אחריהן לא משנה מה, ונקבע איתן שוב ושוב ושוב ואנחנו באמת אכפת לנו וחשוב לנו, אז הן יסכימו להיפגש איתנו.
<רעות גיא: נכון?
<רעות גיא: הנה, היא אומרת שאני צודקת, אז סימן שאני צודקת.
<רעות גיא: אז אני לא אלאה אתכם, כי אני הכי פחות מעניינת פה היום ואותי אתם גם שומעים הרבה, יש פה גם את נטלי, שמנהלת את הפרויקט כבר כמה שנים טובות וג'סיקה שהיא רכזת האיתור שלנו.
<רעות גיא: יש פה צעירות נחמדות מהפרויקט שמאוד מתרגשות, כי הן כבר שמעו פעמיים שהוועדה אמורה להגיע לכאן וכל פעם התאכזבו מחדש, אז אמרנו להן, 'זהו, היום זה סופי, אתם כאן, אתם מגיעים'.
<רעות גיא: ובאמת, הרבה פעמים שואלים אותנו מה עוזר לנו ואיך אנחנו מחזיקים מעמד בזירה כל כך מורכבת, אז אני אגיד שגם ביקורים מהסוג הזה אלה דברים שעוזרים.
<רעות גיא: זה שמישהו מוכן לשמוע וזה שמישהו מגיע לבקר ולשאול ולראות, אכפת לו, זה גם מאוד חשוב לנו.
<רעות גיא: בגלל זה אנחנו עושים את זה בשיתוף פעולה מלא, גם עם הצעירות שלנו וגם עם העובדות והמתנדבות.
<רעות גיא: ושכחתי, יש פה גם שתי מתנדבות, מעין ומילה.
<נטלי רוזנברג: אני חשה את ההתרגשות של הצעירות שנמצאות איתנו וגם בודקת איתכם, אם מתאים לכן להתחיל, או לעשות הפסקה, מה אתן אומרות?
<נטלי רוזנברג: כן, בסדר?
<נטלי רוזנברג: כי אני חשה אתכן ואתן מחכות כבר כמה שעות, זה לא כזה פשוט.
<נטלי רוזנברג: אז באמת אולי נתחיל את הסיבוב של ההיכרות עם הפרויקט דרך הפריזמה של הצעירות והנערות שצורכות אותנו.
<נטלי רוזנברג: ניסינו לעשות הכנה, יש לנו את נ' ואת ר'.
<נטלי רוזנברג: אמרנו שהן יספרו ממה שהן רוצות והן כן מוכנות לשמוע שאלות.
<רעות גיא: רק אם אפשר לפרוטוקול לשנות את השמות שלהם.
<מטופלת בעלם-ר': לא, לא משנה.
<מטופלת בעלם-ר': אין מה להתבייש בזה.
<נטלי רוזנברג: תודה על המיקוד הזה.
<נטלי רוזנברג: הן מוכנות גם לשמוע ולענות לשאלות, אבל עשינו חוזה שאם יש משהו שלא נעים להן לענות עליו, לא מתאים להן, אז הן יגידו בצורה כנה ונכבד את זה.
<נטלי רוזנברג: אנחנו נורא מתרגשות.
<נטלי רוזנברג: אני אתחיל ואציג קצת ואת תתחברי אליי, נ'?
<נטלי רוזנברג: אוקי.
<נטלי רוזנברג: נ' היא צעירה שאנחנו מכירים כבר כמה שנים?
<נטלי רוזנברג: שלוש וחצי, היא טרנסג'נדרית.
<נטלי רוזנברג: בת כמה את?
<מטופלת בעלם-נ': 20.
<נטלי רוזנברג: למעשה ההיכרות איתנו הייתה דרך העבודה שלנו במרחב הקודם שהיינו, שזה בעצם מתחת לבית ברחוב חיים, שזה בית מחסה לנוער חסר קורת גג שפועל בעיר חיפה ובעזרת העיר הם הקצו לנו - - - ובאמת היינו בבערך חצי מהמרחב שאתם יושבים בו כרגע ושם התחלנו לפעול כי הבנו שאת הקשר הווירטואלי שיצרנו עם נערות וצעירות דרך הפייסבוק ודרך השיטוטים שלנו בכל מיני אתרים, שיש בהם מתן שירותי מין, אנחנו מצליחים להפוך אותו, מקשר שהוא וירטואלי לקשר במציאות, שאנחנו נותנים מענה סביב אירועי חירום ומשברים.
<נטלי רוזנברג: זו נקודת המוצא שככה מתחיל הקשר להפוך להיות קשר במציאות ושהקשר הזה צריך להיות מעוגן באיזה שהוא מרחב שמאפשר את תחושת ההגנה שנכנסים פנימה.
<נטלי רוזנברג: אז ספרי לנו קצת, נ', איך הגעת אלינו, איך הכרת אותנו?
<מטופלת בעלם-נ': אני הכרתי אתכם, הייתי בשכונה, מסתובבת, הייתי בת 16, נראה לי.
<מטופלת בעלם-נ': רגיל, נערה.
<מטופלת בעלם-נ': הייתי מסתובבת ברחוב, לא הייתי יושנת בבית, הייתי בפנימיות, יצאתי מהפנימיות למשפחה, לא הסתדרתי במשפחה - - -
דוד צור: איפה גרת?
<מטופלת בעלם-נ': בפנימיות בטמרה.
דוד צור: ואיפה ההורים?
<מטופלת בעלם-נ': פה, בחיפה.
<מטופלת בעלם-נ': והכרתי את רננה, הראשונה מהבנות מהמרחב
<נטלי רוזנברג: נכון, אני זוכרת שנ' באה לעזור לנו לנקות את המרחב לפני שנכנסנו.
<נטלי רוזנברג: עכשיו נזכרתי.
<מטופלת בעלם-נ': ורננה עזרה לי הרבה והיא שלחה אותי לנטלי וקרן, מתנדבת, ולאט לאט בהמשך החיים התחלתי להסתדר, אבל עדיין יש בעיות.
<נטלי רוזנברג: אני אספר פה, בעצם הפרויקט הזה מציע, אחרי שלב האיתור, שהוא באמת תחום ההתמחות שלנו, גם בזירות כמו רחוב, כמו גנים, כמו מקומות שיש לנו מידע שיכול להיות שם נערות שמעורבות בזנות, זה יכול להיות מצומת מסוימת שאנחנו מקבלים מידע שיש התראות של בני נוער ויש חשש, דרך כל מיני מידעים, על מסיבות, על כל מיני ליינים של מסיבות, דרך מקומות שיש בהם נערות שמתפקדות כרקדניות, במסווה של מתן שירותי מין בחדרי חדרים, אז יש עבודת איתור גם בזירות כאלה וגם דרך האינטרנט, המון המון דרך הפייסבוק ולמעשה זאת הייתה תחילתה של ההיכרות עם נ' שהייתה בשכונה והיא נכנסה אלינו למרחב ונוצר הקשר.
<נטלי רוזנברג: נ', הייתי רוצה לשאול אותך, אנחנו אומרים בצורה שקופה שעשיתי לך הכנה לפגישה הזו, כדי שתרגישי קצת יותר נינוחה ואמרתי לך אם זה בסדר שאני אשאל אותך באיזה גיל ובאיזה מצב, אם את קצת יכולה לפרט, התחלת מה שאנחנו קוראים בשפה שלנו לעשות לקוחות, לשוטט, להיות במצב - - -
<מטופלת בעלם-נ': בגיל 13 התחלתי לצאת מהבית, התחלתי לשתות, להסתובב, לעבוד בזנות.
<מטופלת בעלם-נ': אני הייתי זרוקה ברחובות, הייתי יום אוכלת ועשרה ימים לא אוכלת, יום מתקלחת, עשרה ימים לא מתקלחת.
<מטופלת בעלם-נ': תשמעו, אנחנו עובדים בזנות פה כי אין לנו פתרון.
<מטופלת בעלם-נ': אנחנו עובדים בזנות, מוציאים כסף, אחרי זה אנחנו משלמים על עצמנו, קונים מה שבא לנו, אוכל, בגדים, מה שאנחנו צריכים.
<מטופלת בעלם-נ': גם ככה אנחנו עבדנו בזנות, למה אין לנו פתרון אחר, אין לנו לאן ללכת.
<נטלי רוזנברג: את זוכרת את הפעם הראשונה?
<נטלי רוזנברג: את לא צריכה לפרט אותה, אבל את זוכרת את הפעם הראשונה?
<מטופלת בעלם-נ': כן.
<נטלי רוזנברג: אחרי שעשית את זה ואחר כך עשית את זה יותר, מה בעצם השגת, מה זה נתן לך?
<נטלי רוזנברג: איזה תחושה?
<נטלי רוזנברג: איזה הרגשה?
<נטלי רוזנברג: מה יכול לקנות?
<נטלי רוזנברג: אם את יכולה יותר לפרט.
<מטופלת בעלם-נ': תשמעי, הייתי יכולה לקנות אוכל, הייתי יכולה לקנות משהו לשתות, חולצה, תחתון, מכנס, לפחות משהו שיהיה עליי.
<נטלי רוזנברג: כי זה משהו שלא היה בבית?
<מטופלת בעלם-נ': לא היה בבית.
<מטופלת בעלם-נ': אני עברתי הרבה בחיים שלי, אני יצאתי מהבית - - -
דוד צור: הבית לא קיבל את ה - - -?
<מטופלת בעלם-נ': לא קיבל, עד עכשיו לא מקבלים אותי.
<מטופלת בעלם-נ': אבל אין מה לעשות, אני ככה.
דוד צור: ואתה בקשר איתם?
<מטופלת בעלם-נ': אני בקשר עם המשפחה, כן.
דוד צור: יש לך אחים, אחיות?
<מטופלת בעלם-נ': יש לי שני אחים וארבע אחיות.
<נטלי רוזנברג: מה זה שהבית לא מקבל?
<נטלי רוזנברג: את יכולה לפרט קצת?
<מטופלת בעלם-נ': תשמעי, קודם כל אנחנו ערבים בדואים.
<מטופלת בעלם-נ': אצל הערבים הבדואים וגם אצל המוסלמים זה קשה, את יודעת.
<מטופלת בעלם-נ': בכלל, גם לא בדת שלנו, גם לא בדת שלכם, לא אצל היהודים ולא אצל המוסלמים, ולא אצל הנוצרים מקבלים את זה.
<מטופלת בעלם-נ': המשפחה שלי, אין מה לעשות, הם לא קיבלו את זה, אבל צריכים לקבל את זה, כי אני בבית, אני נמצא בבית.
<מטופלת בעלם-נ': אין מה לעשות.
<רעות גיא: נ', הגעת ישר לחיפה?
<מטופלת בעלם-נ': כן, מטמרה ישר לחיפה.
<רעות גיא: והיו עוד בני נוער יחד איתך, עוד ילדים, עוד ילדות?
דוד צור: טמרה, מה זה היה?
דוד צור: סמים?
<מטופלת בעלם-נ': לא, טמרה הייתה פנימייה.
דוד צור: נפלת לסמים, או - - -?
<מטופלת בעלם-נ': לא.
<מטופלת בעלם-נ': רק הייתי שותה והייתי מעשנת, אבל חס וחלילה סמים, זה לא.
<מטופלת בעלם-ר': בסדר, זה נקרא סמים.
<נטלי רוזנברג: אני רק רוצה להגיד, קודם הייתה לי קטיעה בחוט המחשבה, בעצם הבנו שחלק ממה שהפרויקט נותן זה גם אפשרות לליווי פרטני של מתנדבת לשנה.
<נטלי רוזנברג: בעצם הצמדנו, כמובן תוך דיבור ודיאלוג לנ' מתנדבת שליוותה אותה, במשך כמה זמן?
<מטופלת בעלם-נ': שנתיים.
<נטלי רוזנברג: כאיזה שהיא חשיבה שבעצם המתנדבת מאפשרת קשר אנושי מיטיב ולא מנצל.
<מטופלת בעלם-נ': סליחה, נטלי, היא אמרה שלוש.
<מטופלת בעלם-נ': שנתיים הייתי איתה ושנה הברזתי.
<מטופלת בעלם-נ': כמה היינו בקשר?
<מטופלת בעלם-נ': שנה הברזתי לה.
<נטלי רוזנברג: אז אם את יכולה קצת, נ', מה נתן לך הקשר הזה עם וליה.
<מטופלת בעלם-נ': האמת וליה הייתה חמודה, נחמדה.
<מטופלת בעלם-נ': תמיד כשהיינו נפגשות היא הייתה מזמינה אותי, או לאכול, או לשתות, משהו טעים, או לראות סרט, או לצאת לטיילת, להסתובב ככה.
<מטופלת בעלם-נ': הייתה מדברת איתי, הייתי נרגעת.
<מטופלת בעלם-נ': הייתי שומעת ממנה.
<מטופלת בעלם-נ': אבל לפעמים לא היה לי חשק להיפגש איתה, למה אני, כמה שאני מדברת אני לא מוציאה כל מה שיש לי בלב, אני לא יכולה להוציא.
<מטופלת בעלם-נ': חאלס, נשאר משהו בלב כואב לי, אני לא יכולה להוציא.
<מטופלת בעלם-נ': אבל את האמת אני אהבתי את וליה, למה עזרה לי הרבה.
<מטופלת בעלם-נ': היא הייתה הולכת איתי לשיחות, הלכה איתי פעם לתל אביב, כשעשיתי בדיקות בגלל הורמונים.
דוד צור: מה את רוצה לעשות עם ה - - -?
דוד צור: דיברנו אז בוועדה, בנושא של שינוי המין, זה משהו שאת - - -
<מטופלת בעלם-נ': האמת, אני חשבתי לעשות שינוי מין, אבל לא יודעת, לעשות, לא לעשות, המשפחה, אני עדיין מבולבלת.
<מטופלת בעלם-נ': אבל אני לקחתי החלטה שאני אעשה את ההורמונים, אבל לשינוי מין יש הרבה זמן.
<מטופלת בעלם-נ': אבל חשבתי לעשות אותו.
<רעות גיא: זה מה שניסינו להגיד, שהרבה מבני הנוער שאנחנו פוגשים הם באמת במצבי ביניים, ואז עוד יותר, לא שאת צריכה להחליט ותיקחי את הזמן ומתי שנוח לך, זה באמת נורא מבלבל.
דוד צור: דיברנו על לתת את מענה הביניים, את העזרה.
<רעות גיא: כי הרבה מהמסגרות, אני קוראת לזה מגדרות, זה או מסגרות לבנים או מסגרות לבנות, נניח שעכשיו נ' הייתה רוצה להתקבל למסגרת, לאיזה מסגרת היא מתאימה?
<רעות גיא: למסגרת של בנים זה לא מתאים, מסגרת של בנות יגידו לא מתאים, ובעצם היא נמצאת באמצע.
<מטופלת בעלם-ר': לא, דווקא מתאים.
<מטופלת בעלם-נ': יש בנות שלא מקבלות את זה.
<רעות גיא: כן, יש מסגרות שהיא תרגיש בהן - - -
<מטופלת בעלם-נ': יש בנות שאומרות 'נכון שהוא טרנס, נכון זה הומו, לא יוצא עם בנות וזה, אבל יש לו משהו שלא שייך לנו'.
<מטופלת בעלם-נ': תשמעי, הבן אדם, את באה אליי ואומרת לי 'את קוקסינלית', כאילו את אומרת שהיא טרנס, לא משנה אם היא טרנס, גבר, משנה מה שאת חושבת, מה יוצא ממך.
<רעות גיא: מה את מרגישה אולי.
<רעות גיא: מתי הרגשת שאת בגוף הלא נכון?
<מטופלת בעלם-נ': מגיל קטן הרגשתי את זה.
<מטופלת בעלם-נ': גם כשהייתי בפנימיות, גם היו יושבים איתי בשיחות כאלה.
<מטופלת בעלם-נ': אני קלטתי את עצמי שאני ככה מגיל 4.
<רעות גיא: והמשפחה שלך יודעת על הטרנס, אבל היא יודעת גם על הזנות?
<רעות גיא: מה את חושבת יהיה להם הכי קשה?
<מטופלת בעלם-נ': אם הם יידעו יהיה להם קשה, ברור.
<מטופלת בעלם-נ': תהיה מלחמה אצלנו במשפחה.
<נטלי רוזנברג: אני יודעת להגיד מהקשר שלנו שכמה פעמים במהלך הקשר היה ניסיון של המשפחה של נ' לחתן אותה.
<נטלי רוזנברג: עם בחורה.
דוד צור: עם אישה.
<קריאה: כשאני נכנסתי לתפקיד היא הייתה מאורסת.
<קריאה: בת כמה את?
<מטופלת בעלם-נ': עוד מעט 21, בת 20.
דוד צור: ג'סיקה, תגידי קצת על התהליך שלך עם נ'.
<ג'סיקה האשם: התהליך שלי עם נ', אני לא יודעת אם לקרוא לו תהליך, בעצם הכרתי את נ' מהמרחב, כשרק נכנסתי לתפקיד לפני שנה, היו לנו שתי פגישות במרחב ואז היא נעלמה, הגענו לכאן ואני נורא רציתי להמשיך לשמור על קשר וראיתי שאנחנו לא, שזה לא הולך שאני אמשיך לחכות לה במרחב ולפני חצי שנה בערך, כל פעם לפני שהייתי יוצאת לערב איתור, הייתי הולכת להדר, לראות איפה היא, הייתי מנסה לראות, הייתי פוגשת אותה ברחוב.
דוד צור: את מחיפה?
<ג'סיקה האשם: אני גרה בחיפה, אני לא מחיפה.
דוד צור: מה ההכשרה שלך?
<ג'סיקה האשם: עובדת סוציאלית.
דוד צור: מתי הספקת?
דוד צור: בגיל 16?
דוד צור: את פה רוב הזמן?
<ג'סיקה האשם: במרחב?
<ג'סיקה האשם: אני מרכזת ערב אחד במרחב, ערב רביעי מעורב, גם לבנים וגם לבנות המעורבים ומעורבות בזנות.
<מטופלת בעלם-נ': הבנים לא באמת באים.
<מטופלת בעלם-נ': או טרנסיות או הומואים או לסביות.
<מטופלת בעלם-נ': אלה שבאים לפה, אבל גברים בדרך כלל - - -
<ג'סיקה האשם: את לא היית פה מלא זמן, אז את לא יודעת שבאים גם בנים.
<ג'סיקה האשם: תבואי.
<מטופלת בעלם-נ': סטרייטים באים לפה?
<ג'סיקה האשם: לא סטרייטים.
<מטופלת בעלם-נ': אז הומואים.
<ג'סיקה האשם: סליחה, טעות שלי.
<מטופלת בעלם-ר': הומו הוא גבר, הוא פשוט הומו.
<מטופלת בעלם-ר': הוא פשוט אוהב - - -
דוד צור: ר', תספרי לנו קצת על עצמך.
דוד צור: נתנו לך פאוזה.
<מטופלת בעלם-נ': אני ור' גרנו שמונה חודשים באותו בית.
דוד צור: את מהאזור פה?
<מטופלת בעלם-ר': לא, מקרית ים.
דוד צור: קרוב.
<נטלי רוזנברג: תספרי קצת איך הכרת אותנו, איך הגעת.
דוד צור: באיזה גיל עזבת את הבית?
<מטופלת בעלם-ר': מגיל קטן.
<מטופלת בעלם-ר': אני הייתי בפנימייה בטבעון, רמת הדסה, חזרתי לבית, לא הסתדרתי עם אמא שלי.
<מטופלת בעלם-ר': די, הסיפור שלי יותר מדי קשה.
דוד צור: מה שאת רוצה לספר.
<מטופלת בעלם-ר': שנה.
<מטופלת בעלם-ר': אבל באה והולכת.
דוד צור: מה המקום הזה מסמל עבורך?
דוד צור: מה הוא נתן לך?
דוד צור: מה היית רוצה עוד ש - - -
<מטופלת בעלם-ר': הוא נתן לי הרבה.
<מטופלת בעלם-ר': אני ישנתי פה גם והרגשתי - - -
<מטופלת בעלם-נ': המיטה נוחה.
<מטופלת בעלם-ר': כן.
<מטופלת בעלם-ר': המיטה נוחה.
<מטופלת בעלם-ר': די, מה הקשר עכשיו למיטה?
<מטופלת בעלם-ר': וזהו, מה אני אגיד לכם?
<מטופלת בעלם-נ': תספרי שהיית גרה אצלי.
<מטופלת בעלם-ר': אני גרה איתה שנה וחצי, משהו כזה.
<מטופלת בעלם-נ': לא, אני גרה לבד, אני יצאתי מהמשפחה.
<נטלי רוזנברג: אז היא הייתה מצטרפת אלייך?
<מטופלת בעלם-נ': אני לא יודעת לשבת לבד, אני לא אוהבת, אם אני יושבת לבד, על המקום את רואה אותי בוכה, אני ישר נכנסת לדיכאון.
<מטופלת בעלם-נ': אני לא אוהבת להישאר לבד.
<נטלי רוזנברג: אני אעזור לר' לבד, אני אזכיר, כי יש פה עוד אלמנט בתוך העבודה של הפרויקט, שבעצם צעירה אחרת הכירה לנו את ר', הביאה את ר' למרחב שלנו - - -
<מטופלת בעלם-ר': חברה.
<נטלי רוזנברג: חברה.
<נטלי רוזנברג: אז לחשוב על הדפוס הזה של חברה מביאה חברה, שברגע שאנחנו מצליחים באמת לייצר קשר שיש בו אמון, אז עוד נערות וצעירות מגיעות לכאן, אחת מביאה את השנייה.
<נטלי רוזנברג: ר' היא גם דוגמה לעבודה על שיתוף הפעולה המעולה שיש לנו עם 'אופק נשי', מכיוון שהיום ר' צורכת את דירת החירום של 'אופק נשי'.
<נטלי רוזנברג: זאת אומרת זה היה איזה שהוא תהליך של חיזור, ותתקני אותי, ר', אם אני - - -
<קריאה: שאסנת אשמה בו.
<מטופלת בעלם-ר': למה אשמה.
<נטלי רוזנברג: לא אשמה, אשמה במרכאות.
<נטלי רוזנברג: כן, שאסנת, רכזת ההתנדבות שלנו, שמסיימת השבוע - - - בעצם היה איזה שהוא לילה ששתי הצעירות האלה היו פה ולא היה להן איפה לישון ואסנת בסוף משמרת מרחב, אולי תגידי את?
<מטופלת בעלם-ר': היא פשוט לקחה אותנו לשם וקיבלו אותנו יפה שם.
<נטלי רוזנברג: ובעצם דרך זה נפתחה מניפת האפשרויות.
<נטלי רוזנברג: זאת אומרת עצם זה שאנחנו, חלק מהתפקיד שלנו זה באמת ללוות, זה לא לשלוח את הנערה ולהגיד לה 'יש ברחוב הגיבורים 88 אופק נשי', אלא לקחת אותה, ללוות אותה יד ביד ולהראות לה שיש אופציה כזו של להיעזר בדירת החירום של אופק נשי ואולי להתחיל איזה שהוא תהליך היא חלק מהאג'נדה שלנו והעבודה היא סוג של חליפה כזו שנתפרת, כשבעצם ר' גם כשבא לה, אז היא באה לפה לצרוך את המרחב שלנו, וגם היא צורכת את לינת החירום באופק.
<נטלי רוזנברג: אולי תספרי ככה?
<נטלי רוזנברג: אני יודעת שיש דברים נורא מעניינים שאת עושה או התחלת לעשות שם.
<נטלי רוזנברג: תספרי לנו קצת?
<נטלי רוזנברג: בא לך?
<מטופלת בעלם-ר': התחלתי ללמוד קורס מחשבים באוניברסיטה.
<נטלי רוזנברג: זה הקורס של IBM?
<נטלי רוזנברג: זה גם פרי שיתוף פעולה - - -
דוד צור: מי מממן?
דוד צור: זה מה שהיה חסר לנו שם בעצם, לא?
<ביאטריס רוזן-כץ: לא, אין כאילו קרן, למשל שאני יכולה להגיד שכל ילדה שבאה או כל אישה שבאה, יש לי 10,000 שקל לקנות קורס.
<ביאטריס רוזן-כץ: אין כזה.
<ביאטריס רוזן-כץ: כל דבר זה הישג.
דוד צור: זה פרטני.
<ביאטריס רוזן-כץ: למשל יש לנו בת אחת, איך היא למדה ספרות, למשל?
<ביאטריס רוזן-כץ: אני קניתי את הערכה ב-5,000 שקל, איך היא למדה את הספרות?
<ביאטריס רוזן-כץ: היא עשתה רושם כל כך טוב, היא באה לבית הספר לספרות ואמרו 'אוקיי, את נראית מוכשרת, אנחנו ניתן לך חינם את הקורס, אבל כל השבוע את מנקה לנו את המקום'.
<ביאטריס רוזן-כץ: וככה היא לומדת.
<ביאטריס רוזן-כץ: דרך שנייה זה אלה שיש להם נכות שביטוח לאומי נותן מניפה של קורסים.
<ביאטריס רוזן-כץ: אבל אין ספק שזאת פעולה ש - - -
דוד צור: של התמ"ת, משרד הכלכלה.
<נטלי רוזנברג: אני רק אבהיר שההכשרה הספציפית הזו של IBM היא בעצם פרי שיתוף פעולה עם עוד פרויקט של עלם שמופעל בעיר שנקרא 'דרך המלך' וככה השיגו איזה שהיא מלגה לכ-12 עד 15 נערות וצעירות לעשות את הקורס הזה ובאיגום המשאבים העירוני פיזרנו את השמועה ועשינו את הבדיקה מי יכול להצטרף, מי מעוניינת, למי זה יכול להתאים, מי תוכל לעמוד בזה, ולמעשה יש צעירות ונערות שגם מ'ערים בלילה' וגם מ'אופק נשי' הולכות לעשות את הפרויקט הזה.
<נטלי רוזנברג: אבל זה משהו מאוד נקודתי, צריך לקחת את זה בחשבון.
<רעות גיא: וגם החיבור לעולם התעסוקה דרך פרויקטים כאלה ואחרים, גילינו שני דברים מעניינים.
<רעות גיא: אחד זה העניין של המשאבים שצריך להשיג.
<רעות גיא: זה צריך להיות אטרקטיבי מספיק, הם לא יילכו לכל הכשרה ותעסוקה שניתן להם, יש להם מה שנקרא רף גבוה, וגם הליווי לשם מאוד מאוד חשוב.
<רעות גיא: זאת אומרת נערה, גם, אם הייתי מפנה את ר' לא משנה לאן לבד, קשה לי להאמין שזה היה מצליח.
<רעות גיא: צריך ליווי מאוד מאוד פרטני ויד ביד ו - - -
דוד צור: לא, אנחנו מכירים את זה, כי היינו בהוסטל של 'אופק נשי' וכולנו מבינים שזו אחת החוליות החלשות.
דוד צור: פה זה חממה, שם זה חממה, כל זמן שהם נמצאים שם אז הם מקבלים את המעטפת הנכונה, אבל כשהם יוצאים לעולם בחוץ, אז הדבר הכי זמין והכי מוכר זה עוד פעם ללכת למקום שאנחנו לא רוצים - - -
<מטופלת בעלם-ר': כן, הם נותנים לנו את הדחיפה, את ההתקדמות, אתה מבין?
דוד צור: יפה, במקרה שלך זה מצוין, אבל במקרים אחרים צריך למסד את זה.
דוד צור: זו החוליה החלשה, ולדעתי, התמ"ת, אריאלה, אנחנו חייבים להוציא מכתב כדי לראות איך - - -
<אריאלה אהרון: כן, רשמתי.
<רעות גיא: אבל מהניסיון שלנו, גם 'דרך המלך' למשל, שזה פרויקט בתוך עלם, אפילו שזה תחת אותו גל, תחום של תעסוקה ותחום של קצה, לעשות את החיבור בשני התחומים לא היה קל.