GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<רעות גיא: היה צריך באמת את כל הליווי שלנו עד אליהם ובפנים ו - - -
דוד צור: אני מבין, כי הרווחה גם, היא נותנת את מה שצריך בהקשר של התמיכה, שלא ייפלו, אבל היא לא יכולה ללוות אותו לאורך זמן.
דוד צור: יש הבטחת הכנסה, ביטוח לאומי, לא יודע, אבטלה או דברים כאלה, אבל היא לא יכולה - - - תקני אותי אם אני טועה.
דוד צור: הבטחת הכנסה, גם עדיין היא צריכה להיות מהכנסה כלשהי, לא?
<שרה פייביש: הבטחת הכנסה נותנת להם הכנסה בזמן הלימודים.
דוד צור: לימודים, להכשיר אותם למשהו.
דוד צור: הדבר הזה חסר, חסר את משרד הכלכלה שייכנס לתחום הזה.
דוד צור: משרד הכלכלה עם תכניות ויסקונסין למיניהן.
דוד צור: אז פה, בעניין הזה של הכשרה מקצועית - - - נ', איזה תחום מעניין אותך, למשל, שהיית רוצה ללמוד?
<מטופלת בעלם-נ': ללמוד ספרות וריקודי בטן.
<נטלי רוזנברג: אני רוצה להגיד, בצורה הכי כנה, שהיינו בשלבים האלה עם נ' ויש איזה שהוא משהו שהוא מבקש מעטפת תמיכה הרבה יותר אינטנסיבית בשביל שזה יצליח.
<מטופלת בעלם-ר': כי בדקה ה-99 זה לא קורה.
<מטופלת בעלם-ר': כמו שהיה אצלי.
<מטופלת בעלם-ר': שלא היה לי את הכוח ואת האומץ ללכת לשם.
<נטלי רוזנברג: שצריך את היד התומכת, צריך להעיר בבוקר.
דוד צור: אנשים כמו ג'סיקה, אנשים שילוו אותם.
<נטלי רוזנברג: ג'סיקה היא אחראית על החלק של האיתור, על החלק של ה - - -
<רעות גיא: ג'סיקה היא 55% משרה.
דוד צור: אז נגדיל לך ל-100%.
<מטופלת בעלם-נ': אבל כולם דיברו, אסנת לא צריכה לדבר?
<נטלי רוזנברג: היא תדבר.
<מטופלת בעלם-נ': היא חייבת לדבר.
<נטלי רוזנברג: היא תדבר על החלק של ההתנדבות.
<מטופלת בעלם-נ': חייב אסנת, היא עוזבת.
<נטלי רוזנברג: אז אנחנו נעשה את החיבור דרך העניין של ההתנדבות.
<נטלי רוזנברג: אנחנו באמת נעזרים במערך של מתנדבים.
<נטלי רוזנברג: יש לנו כיום בפרויקט 15 מתנדבים, אנחנו נעזרים במערך של מתנדבי הקשר הפרטני כדי לעזור לקום בבוקר, ללכת לדרי רחוב, ללכת להתמכרויות וזה.
<נטלי רוזנברג: תהליך סיזיפי.
דוד צור: נטלי, ההכשרה שלך היא גם עובדת סוציאלית?
<נטלי רוזנברג: לא, אני עובדת נוער, בעברי מורה לערבית בתיכון, באה מהתחום של פסיכודרמה, אבל יש לי הרבה הרבה ניסיון, אני כבר 9.5 שנים בעמותת עלם בתפקידים קודמים.
<ויקי אלעמרי: אנשים שנשארים לאורך זמן.
<ויקי אלעמרי: זאת אומרת נורא צריך יציבות.
<ויקי אלעמרי: המתנדבים, התחלופה, כי הם מייצרים קשר אפילו רגשי, ואתה צריך שתהיה את הדמות שנמצאת איתם והשאלה באמת איך זה עובד, הקטע הזה, כי זה על בסיס התנדבותי.
<נטלי רוזנברג: אז אני אתן את הבמה לאסנת, באמת חלק משמעותי בשנה וחצי האחרונה בעניין של התנדבות.
<אסנת: אני מסיימת עכשיו אחרי שנה וחצי את תפקידי כרכזת התנדבות ואני מרכזת ערב אחד פה במרחב ואני עוזבת כי אני מתחילה את ההתמחות שלי במקצוע שלמדתי, שזה פסיכולוגיה, אז אני צריכה לעבור הלאה.
<מטופלת בעלם-ר': מקום טוב, אבל היא עוזבת.
<אסנת: זה נכון.
<אסנת: אני חושבת שחשוב להגיד על התנדבות שעם כל הרצון הטוב זה דורש הרבה הרבה מאוד הכשרה וליווי של מתנדבים ואנחנו יודעות שמה שיש לנו היום, מבחינת משאבי זמן ואחרים, להשקיע בזה הוא פשוט לא מספיק, גם בשביל 15, ואם היו לנו יותר, אז היינו יכולים להחזיק גם 30 מתנדבים, אבל זה כן תלוי הרבה מאוד השקעה.
<אסנת: התנדבות בפרויקט הזה היא דבר מאוד מאוד שוחק, לא משנה באיזה חלק של הפרויקט, בין אם זה איתור, אני לא יודעת, יש לנו מתנדב איתור שכבר שנה כמעט יוצא כל שבוע בשעות הלילה, עם ג'סיקה, לזירות זנות שונות.
<אסנת: אני באמת מאתגרת אתכם, אבל אני לא הייתי מסוגלת לעשות את מה שהוא עושה על בסיס שבועי, ללכת למועדוני חשפנות, להיכנס לדירות דיסקרטיות, להתקשר בטלפון לנותני שירותי מין בשביל לבדוק אם הם מעסיקים או לא מעסיקים קטינות.
<אסנת: זו עבודה מאוד מאוד קשה, זו רק דוגמה לרכיב אחד.
<אסנת: או קשר פרטני, שזה בכלל משהו שנכנס לחיים של המתנדבים והמתנדבות שלנו, ואני חושבת שהגבול העליון בדרך כלל הוא שנתיים.
<אסנת: מתנדבים ומתנדבות חריגים וחריגות החזיקו מעמד שלוש שנים.
דוד צור: והם צריכים להיות בגיל יחסית צעיר, כי התקשורת והיכולת אולי, לא?
דוד צור: בגיל צעיר אני מתכוון גם אלייך.
<אסנת: כן, אבל הגיל שלי הוא הגיל הכי בעייתי, כי בדרך כלל אלה אנשים עם ילדים קטנים בבית, וזה בדרך כלל או אנשים לפני זה, או - - -
דוד צור: לא, אני מדבר על היכולת שלהם לתקשר עם גילאים צעירים.
<אסנת: לא יודעת, וליה, בת כמה?
<קריאה: 50 ומשהו.
<אסנת: בקשרים פרטניים יש לנו גם ניסיון טוב עם נשים יותר מבוגרות שמהוות דמויות מיטיבות בוגרות יותר, קצת יותר דומה לאמא.
<אסנת: לפעמים זה הדבר הכי חסר, שמישהי שהיא במקום אמא שלי תוציא אותי לבית קפה.
<אסנת: לנ' יש הרבה התנסויות, נכון, נ'?
<אסנת: שווליה באמת לקחה את הבת שלה ואת נ' לסרט.
<אסנת: זו קצת חוויה משפחתית מתקנת.
<אסנת: מזערית, אבל קיימת.
<מטופלת בעלם-נ': כמה פעמים נסענו לגן חיות ול - - -
<אסנת: כן, טווח הגילאים הוא רחב, אבל צריך מחויבות מאוד רבה ואנחנו דורשים חמש-שש שעות שבועיות בהתנדבות הזו.
<אסנת: אבל זו התנדבות גם מאוד תובענית וגם מאוד שוחקת ולא כולן מחזיקות מעל שנה.
דוד צור: את מצוותת אותם על פי - - - כל הזמן ברצף?
<אסנת: הרבה מהן נמצאות פה בצוותים קבועים שמפעילים את המקום הזה, אז הן נמצאות בצוות קבוע שמגיע בשעה קבועה ביום קבוע למקום הזה ומפעיל את המקום, והמתנדבות הפרטניות זה באמת ציוות ספציפי ודורש יותר הדרכה ויותר מוכנות וצוות האיתור הוא גם צוות שיוצא בערבים מסוימים, בשעות מסוימות באופן די קבוע, לפי מיפוי ולפי מודיעין וג'סיקה מרכזת את הצוות הזה.
דוד צור: כמה מקומות כאלה יש בארץ?
<רעות גיא: יש לנו כאן בחיפה, יש בתל אביב, יש באילת.
<רעות גיא: ארבעה, בוא נגיד.
<קריאה: בבאר שבע יש לכם?
<מטופלת בעלם-נ': נטלי, מתי וליה באה?
<מטופלת בעלם-נ': התגעגעתי אליה.
<אסנת: חוץ מזה יש לנו גם שני מרחבים לצעירים חסרי בית, 18 עד 26, בירושלים ובתל אביב.
<אסנת: בירושלים יש לנו שלטר ומרחב דומה, גילאים טיפה יותר גדולים, אבל הרבה מהם גם מעורבים בזנות.
<נטלי רוזנברג: אז באמת המתנדבות שלנו כיבדו אותנו בנוכחות שלהן היום, חשוב לנו לשמוע, לפחות מאחת, ואולי תשלימו אחת את השנייה, על החוויה איך זה להתנדב פה בפרויקט הזה, מה זה נותן לכם, מה זה עשה ל - - -
דוד צור: ספרו קצת על עצמכן, אבל, מה התחום שאתן עוסקות.
<מעין: אני בתחום עובדת סוציאלית, אני עובדת עם קשישים, התחלתי להתנדב במרחב לפני חודשיים בערך, חודשיים שבהם אני מרגישה שלמדתי יותר משלוש השנים שלמדתי באוניברסיטה, או - - -
דוד צור: איזה אוניברסיטה למדת?
<מעין: למדתי שנתיים בספיר ושנה אחרונה בבן גוריון, אין כמו הדבר האמיתי.
<מעין: אז אני מגיעה לכאן פעם בשבוע, למרחב, במטרה להוות דמות מיטיבה ולהיות נוכחת בכל מיני קשיים שעולים ולהיות דמות שמוכנה לתת מבלי לקבל תמורה חומרית.
<מעין: מדי פעם אני יוצאת גם לאיתורים עם ג'סיקה.
<מעין: מה שהראה לי שהבית שלי זה בכלל לא כמו שזה נראה, יש המון זנות כואבת ברחוב, המון אנשים שמציצים לעציצים, כמו שג'סיקה אומרת, ואנחנו פשוט עוברים ולא מסתכלים, אבל הם שם, בפאבים, שבעצם הכול שם דלתות של דירות דיסקרטיות.
<ויקי אלעמרי: אפשר לדבר פרקטיקה?
<ויקי אלעמרי: את אומרת שאת רוצה להיות דמות מיטיבה, את רוצה לפרוט את זה?
<ויקי אלעמרי: יש לך פגישות שאת קובעת איתם, פגישות אישיות, או יש איזה שהיא סדנה?
<ויקי אלעמרי: איך זה בא לידי ביטוי במובן היומיומי כשאת מגיעה להתנדבות?
<מעין: השיחות הפרטיות הן מגיעות רק בערב, אם יש מישהו שצריך לדבר אז הוא יכול לפנות אליי או לאותת איכשהו שהוא צריך משהו, אבל אין משהו שהוא מאוד מובנה.
<מעין: אני מנסה, ככל שאני כאן, אני מבינה שאני צריכה גם לשים את כל מה שלמדתי ואת כל העבודה הסוציאלית בצד, רק בשביל באמת להצליח להתחבר לשפה של הנוער.
<מעין: לפעמים בשבילי זה מהווה מכשול, כל הניתוח וכל הידע הקודם שאני מגיעה איתו.
<מעין: הפרקטיקה היא פשוט לבנות קשר.
<מעין: פשוט להיות כאן בשבילם, לא משנה כמה הן בועטות וכמה הן יכולות לצעוק עלייך, אבל אני כאן לא משנה מה, ונראה לי שזה - - -
<מילה: זה לוקח זמן ליצור את הקשר.
<מילה: גם אם אני רוצה ליצור את הקשר, בפגישה הראשונה זה 'מי את?
<מילה: למה את בכלל פונה אליי?' זה לוקח זמן.
<מילה: גם כשדיברנו במשרד, כשניסיתי לחשוב מה אני עושה פה, מה?
<מילה: אני דמות מיטיבה, אני לא דמות מיטיבה?
<מילה: איך אני דמות מיטיבה?
<מילה: אז אמרתי ש - - - וואו, טוב.
<מילה: בכלל ההתרגשות הזאת שזוכרים את השם שלך.
<מעין: והפוך, שאת זוכרת את שלהם, זה גם וייס ורסה.
<מילה: מה זה?
<מילה: הם באמת זוכרים אותי, אז כנראה שמשהו קרה פה.
<מילה: לשאלתך, אני מילה, אין לי שום רקע בטיפול.
<מילה: כלום.
דוד צור: יש לך נשמה גדולה.
<מילה: אני באתי קצת מהתחום של הנוער, אבל נוער נורמטיבי, כזה של מרכז חינוך לעובד בחיפה, של ההיי לייטס, אז אני באה ממקום ולומדת משהו חדש בעיקר.
<ויקי אלעמרי: כמה זמן את פה?
<מילה: אני מאוגוסט.
<מילה: עד עכשיו הייתי פה במרחב, בימי רביעי, נוכחת בעיקר, נמצאת.
<מילה: הבנות יכולות להגיד אם זה מיטיב, לא מיטיב, לא יודעת.
<מילה: אני מקווה.
<מילה: יום כן, יום לא, יום למה לא.
<מילה: ועכשיו אני עוברת לליווי פרטני של נערה ואני מקווה שאני - - -
<רעות גיא: אבל את גם מהתחום של המיניות.
<מילה: נכון, יכול להיות.
<מילה: אני באה מהתחום של המיניות, אני למדתי חינוך מיני בקורס של דלת פתוחה.
<מילה: לפעמים אני משתמשת בזה, זה נותן לי את היכולת לדבר על מיניות פתוח, לא מתבייש, הכול פתוח, הכול מותר, הכול בסדר.
<מילה: אני גם מאמינה במיניות גלויה, ללא מחלות, ואז אני מדברת גם על אמצעי מניעה וזה זה זה.
<רעות גיא: בעצם אולי רק משהו על המודולה של העבודה.
<רעות גיא: זה שיש בייס שהוא באמת שלהם והם מרגישים כמו בבית והם יכולים לבוא ולא מבקשים מהם תעודת זהות ולא מתנים את השירות פה בכלום, זאת אומרת אין התניה של השירות, לא בהפסקת הזנות, כמו ב'אופק נשי'.
<רעות גיא: הדבר היחיד שאסור פה זה שימוש בסמים ואלכוהול בתוך המרכז וזה לא אומר שהם צריכים להפסיק את השימוש.
<רעות גיא: זאת אומרת הם יכולים להגיע משומשים, מה שנקרא, אבל באמת אלימות בתוך המרכז שאנחנו לא מרשים, אבל חוץ מזה הם באמת יכולים לבוא.
<רעות גיא: אבל זה שהצוות הוא נע, הצוות הוא לא רק פה במרחב, זה שהצוות הוא גם בזירות של הזנות, גם במרחב, גם באיתורים, הם יראו את מילה או את ג'סיקה גם במועדון, גם ברחוב וגם פה, ואז יהיה להם הרבה הרבה יותר נוח לעשות את הסיבוב הזה ובאמת להגיע.
<רעות גיא: זה שהם רואים אותנו גם בזירות של הזנות, לא בוחלים, לא מתביישים לעמוד איתם, לעמוד ביחד.
דוד צור: רעות, אם אני חושבת על מה שהיה לנו בשבוע שעבר, ביום שלישי שעבר, שהיינו עם מערכת החינוך, האם את חושבת שגם מה שראינו שם, כשדיברנו עם ו' שאמרה לגבי - - - היא הייתה בבית הספר, היא סיימה 12 שנות לימוד, מלא, והיא עסקה בזנות.
דוד צור: וגם אני מניח פה נ', למרות שנ' נפלטה מ - - -
<רעות גיא: נ' נפלטה די מוקדם וגם ר'.
דוד צור: בפנימיות.
דוד צור: היא הייתה ממש בתיכון.
<רעות גיא: בשנה עוברים בחיפה בערך 60 בני נוער, זה מה שיש כאן בשנה.
<רעות גיא: אז מתוכם אפשר לעשות פילוח כמה מהם עדיין במסגרות של משרד החינוך.
<נטלי רוזנברג: לרוב, אני מדברת על נתונים משנה קודמת, לא של 2013, זה היה בערך 10% שהן עדיין תלמידות, שעדיין הצליחו לצרוך מסגרת בשלב יצירת קשר איתנו.
<נטלי רוזנברג: אבל זה ידוע שזה משהו שלא מצליחים - - -
<רעות גיא: זאת אומרת שאם היינו פוגשים אותן לפני יכול להיות ש - - -
דוד צור: מה שבטוח שהתא המשפחתי בכל המשתמשים הוא בעייתי.
<רעות גיא: לרוב.
דוד צור: אבל מערכת החינוך, אני אומר, זו התחנה הבאה, ושם דווקא הם מקבלים אולי הכי הרבה ניכור.
<סוזנה רייף: בעצם מערכת החינוך היא בדיוק מייצגת מערכת ההיפך ממה שאתן מייצגות פה, שעובדת.
<סוזנה רייף: זאת אומרת זה מוסד רשמי, עם שעות קבועות ויש צוות קבוע ויש דרישות.
<קריאה: יש 40 תלמידים.
דוד צור: בדיוק, אין לו טולרנס, אני מניח - - -
<סוזנה רייף: יש מקומות כמו בית הדסה, כמו שהיא אמרה, מסגרת מיוחדת והיא נערכת יותר לנערות מהסוג הזה.
<סוזנה רייף: עדיין לא ברמה - - -
<ביאטריס רוזן-כץ: אני חייבת להפריע לכם.
<ביאטריס רוזן-כץ: בסופו של דבר שלב הבקשות.
<ביאטריס רוזן-כץ: חשוב גם להציף איפה ש - - -
דוד צור: תשימו את הבעיות.
<ביאטריס רוזן-כץ: אתה יודע, היית אצלנו ב'אופק נשי', הבית מפוצץ, אחד הדברים שבעייתיים, בגלל שאנחנו השלטר היחידי בכל הצפון, לפעמים מגיעות צעירות, כמו אותה ילדה, כמו ר', מאוד צעירה, ואתה אומר, היא מגיעה למקום שהוא כל כך מתויג, האם זה לטובתה, לא לטובתה?
<ביאטריס רוזן-כץ: ויש איזה שהוא ניסיון כיום של לעשות פה בקטן, גם דירת חירום, כמו השלטר שלנו, איפה שביקרת, אבל לצעירות, מגיל 18 עד 25, שיכולות להסתגל כאן.
<ביאטריס רוזן-כץ: עשינו איזה שהוא ניסיון לפתוח פעמיים בשבוע וזה מצליח, אבל אין שום היגיון להשאיר משהו פתוח פעמיים בשבוע לינה ופעם שלישית, מה?
<ביאטריס רוזן-כץ: זורקים אותה?
<ביאטריס רוזן-כץ: אז או שזה הכול או כלום.
<ביאטריס רוזן-כץ: זה לא קצת בהיריון, נכון?
<ביאטריס רוזן-כץ: אז או שיש או שאין.
<רעות גיא: לכן ר' ישנה פה יומיים בשבוע ואז היא עוברת ל'אופק נשי'.
<רעות גיא: זה טיפשי לגמרי.
דוד צור: למה בעצם?
<ביאטריס רוזן-כץ: כי אין תקציב.
<רעות גיא: כי אין אפשרות ליותר משני לילות פה, זה מה שאמרנו בהתחלה.
<ביאטריס רוזן-כץ: כי זה לא מתוקצב.
<רעות גיא: רק רביעי חמישי יש אפשרות לישון כאן.
<ביאטריס רוזן-כץ: אבל זה בגלל שזה לא מתוקצב.
<ביאטריס רוזן-כץ: זה חלק מלהיות פריפריה, אני חייבת להגיד את זה.
<רעות גיא: תגידי, תגידי בשביל כולם.
<ביאטריס רוזן-כץ: אני ממשיכה עם הפריפריה.
דוד צור: איך במדינה שכולה 600 קילומטר יכולה להיות פריפריה?
<ביאטריס רוזן-כץ: תתפלא איך אנשים מתל אביב וירושלים עושים את כל הישיבות בתל אביב וירושלים ורק בתל אביב ובירושלים.
<אסנת: אני חייבת לחדד את הדוגמה של ר'.
<אסנת: ביום שהגענו ר' לא ישנה אצלכם, היא ברחה.
<אסנת: בגלל שזה מאוד קשה לנערות ולצעירות, הן מאוד צעירות, הן בנות 17, תסתכלו על האוכלוסייה שם ו - - -
דוד צור: הן לא יכולות להיות שם.
<אסנת: הן לא מזוהות עם המקום הזה של הזנות.
דוד צור: בכלל למעלה, בדירת החירום.
<אסנת: על דירת החירום אני מדברת.
<אסנת: כשאני הבאתי אותה לשם בשעה עשר בלילה, כי אין לה איפה לישון, היא אמרה לי 'אני לא בזנות', כי מבחינתה היא לא בזנות, זה שהיא צריכה לשכב לפעמים עם מישהו בשביל שיהיה לה מקום לישון בלילה זה לא זנות, וזה נכון - - -
<רעות גיא: זה גם ההבדל בין דירת חירום בתל אביב לדירת מעבר.
<אסנת: בסוף היא הצליחה להגיע, בסוף ר' הצליחה ליצור קשר עם - - - אבל בנוער יש לנו כמה וכמה צעירות שהן מעל גיל 18, לא מתאימות למסגרות של מתחת לגיל 18, והן לא מצליחות, גם בגלל שיש להן תקופות והן לא מוכנות לתיוג הזה, הן מעדיפות היום לישון אצל כל מיני גברים ולא לשים את עצמן בדירת החירום ב'אופק נשי'.
<אסנת: לפעמים אנחנו סוגרות את הדלת אחרי רביעי-חמישי, ביום שישי בבוקר, ב-11:00, הן צריכות למצוא איפה הן הולכות לישון הלילה ובאיזה מחיר.
<ביאטריס רוזן-כץ: לא רק זה, לפני זה את גם פוגעת בקשר, כי אם את מסוגלת להגיד לה עכשיו 'תסתדרי', אז כאילו מה את עושה?
דוד צור: עלם מתוקצב רק מה - - -?
<רעות גיא: לא, עלם היום עומדת על 50% כסף ציבורי ועוד 50% כסף פרטי.
<ביאטריס רוזן-כץ: בתכנית הזאת.
<רעות גיא: ובתכנית פה של 'ערים בלילה' אנחנו עומדים על 280 כסף ציבורי - - -
<ביאטריס רוזן-כץ: יותר, הרבה יותר.
<רעות גיא: השנה 280.
<ביאטריס רוזן-כץ: יותר.
<ביאטריס רוזן-כץ: יש 280 כסף ציבורי, יש 70,000 שקל לשכר דירה כאן ויש לך עוד 70,000 שקל של משרד הקליטה.
דוד צור: וסגל?
<ביאטריס רוזן-כץ: זה ה-280,000 שקל.
דוד צור: למשל היא עובדת של עלם.
<רעות גיא: כל הצוות הוא של עלם, חוץ משתי מדריכות לילה שהן שייכות למשרד הקליטה.
<רעות גיא: אבל זה טלאי על טלאי, אתה יודע, בגלל זה - - -
<ביאטריס רוזן-כץ: בדיוק.
<רעות גיא: התחלנו באמת ב - - - זנות של קטינות, אחר כך אנחנו מאתרות, מוצאות שיש, מתחילות לעשות עבודה ומרחיבות ומרחיבות.
<רעות גיא: היום אנחנו בשלב יחסית טוב.
דוד צור: לא, המתנדבות זה דבר נהדר.
דוד צור: גם למקום וגם למי שמתנדב.
<רעות גיא: אגב, ההתנדבות זה לא בשביל לחסוך.
דוד צור: אני מסכים, אני מכיר את זה.
דוד צור: בעניין הזה במשטרה למשל יש לה את ארגון המתנדבים הכי גדול בעולם, אגב, משטרת ישראל.
דוד צור: וזה הדדי, זה נותן וגם הם נותנים.
דוד צור: אבל עדיין זה מקבע מצב של חסר.
דוד צור: זה אחד הדברים שצריך להיזהר מהם, כי בסוף זה נכון לגבי הרבה מאוד ארגונים.
דוד צור: משרד הבריאות נשען על הרבה מאוד מתנדבים, שזה נהדר, בחברה בריאה צריך הרבה מתנדבים.
<רעות גיא: אני חושב שבגלל זה הלכנו בתל אביב למהלך הזה של הרחבה ל-24/7 של הפרויקט, בתקצוב ששר הרווחה הבטיח - - -
<ביאטריס רוזן-כץ: כל הכסף בתל אביב וירושלים.
<רעות גיא: אני חושבת שלשם ביאטריס מכוונת.
<ביאטריס רוזן-כץ: ברור שכן, באופן מובהק, כי בתל אביב כואב יותר.
דוד צור: רגע, תחדדי לי את העניין הזה.
דוד צור: קטעתי אותך עם הפריפריה, ובכל זאת לא התכוונתי לקטוע אותך.
<ביאטריס רוזן-כץ: לא, כי כל התקציב הולך לתל אביב ואני אומרת, חבר'ה, גם אנחנו נמצאים כאן וצריך להעלות את הקול הזה, לנסות להביא לכך שיהיה תקציב, ולא תקציב שתאמין לי שבא לך לבכות, כשאומרים 'תיקחי 150,000 שקל ותפעילי לינת חירום ב-150,000 שקל לשנה'.
<ביאטריס רוזן-כץ: זה משהו לא מציאותי.
<ביאטריס רוזן-כץ: צריך לחשוב, יש כבר את הגרעין, יש כבר את האוכלוסייה, יש את הצוות, יש את הבית, יאללה, בואו נריץ קדימה, זה נותן שירות לכל הצפון.
<ביאטריס רוזן-כץ: זאת אומרת לא צריך לחכות שהנוער יגיע לתל אביב, אפשר לתפוס אותו כבר בדרך.
דוד צור: גם פה זו המסגרת שלו.
<ביאטריס רוזן-כץ: ואם אתה תתפוס אותו פה ולא כשיגיע לתל אביב וכבר יהיה בסוף הדרך, אז יש סיכוי לשקם אותו, אני חושבת, הרבה יותר טוב.
<רעות גיא: יש כאן שגם נוסעים מתל אביב לפה, להבראה, באמת.
<רעות גיא: כשהם רואים שבתל אביב הרבה יותר קשה לשרוד ופה יש משהו יותר נינוח.
<רעות גיא: אפרופו, זה גם חלק מהתכנית הלאומית, אני אעביר לכם במסודר את הנתון, אין שום בעיה, אבל באמת צריך גם לזכור שבגלל שזה חלק מהתכנית הלאומית אז באמת המענה החיפאי המקומי, הלוקאלי, אבל גם באמת ה - - - בגלל שזו עיר גדולה, מטרופולין וכו', ועוברים בה הרבה, גם את המענה הארצי שחיפה נותנת לסביבה.
<נטלי רוזנברג: על איזה תכנית את מדברת?
<נטלי רוזנברג: על התכנית בזנות?
<ביאטריס רוזן-כץ: -ה-280,000 שקל האלה, זה - - -
<ויקי אלעמרי: נטלי, את בקשר עם בני פרדו, מתחנת המשטרה?
<נטלי רוזנברג: לא, לא הייתי בפגישה השבוע, אבל כן, אני בקשר איתו ואני בקשר גם עם רכז מודיעין מחלק נוער.
<ויקי אלעמרי: איך הקשר?
<נטלי רוזנברג: אני אגיד שהקשר הרבה פעמים תלוי פרסונות, אבל הכוונה היא טובה משני הכיוונים, זאת אומרת אני יכולה להיעזר בהם בשביל לעזור לנערות שאני יודעת שעצורות או - - -
<ויקי אלעמרי: בני הוא איש מניעה, בני הוא מוכוון נוער לצורך העניין ומההיכרות שלי איתו הוא כן מיינדד לעניין של הנוער.
<נטלי רוזנברג: כן, בהחלט.
<נטלי רוזנברג: וגם הפוך.
<נטלי רוזנברג: נגיד הוא, נוצר לו איזה עניין עם איזה שהיא נערה שהוא מזהה שאולי זו נערה מאוכלוסיית היעד שלנו אז הוא גם פונה, מפנה, מתייעץ וכו'.
<נטלי רוזנברג: יש לי זמן לעוד שתי נקודות?
<נטלי רוזנברג: אני מבינה שקורים כאן דברים במקביל, אבל אין לנו אתכם כל יום.
דוד צור: תעלי.
<קריאה: כמו הנשים, כמה דברים ביחד.
דוד צור: אני בוועדה למעמד האישה ושוויון מגדרי - - -
<רעות גיא: ואתם יודעים לעשות שני דברים.
<נטלי רוזנברג: זה נרכש, אתה אומר.
<נטלי רוזנברג: אני רוצה להגיד.
<נטלי רוזנברג: עוד סוגיה שמעסיקה אותנו, זה באמת העובדה שיש המון צעירות, 17, 18, 19, שבוחרות להשאיר היריון וללדת ילדים.
דוד צור: אז איזה פתרון נותנים לילדים?
<נטלי רוזנברג: אז זהו, אז קודם כל להגיד שבתהליך של העבודה שלנו איתן אנחנו כמובן לא מכוונות לשום מקום, אנחנו לא מכריחות אף אחת, לא לעשות הפלה, אלא פשוט פורסות את מניפת האופציות ואם נערה בוחרת להפיל, אז אנחנו נלווה אותה בכל התהליך, ואם היא בוחרת להשאיר - - -
דוד צור: זה פרי אונס, או שזה פרי מהזנות?
<נטלי רוזנברג: זה יכול להיות גם וגם.
<נטלי רוזנברג: שוב, נערות בתוך המקום החבוי הזה של זנות חבויה יגידו 'זה מהחבר שלי'.
<נטלי רוזנברג: זה תמיד מזכיר לי באמת את המילה שאולי ההשוואה היא לא כל כך נעימה, אבל זה כל הזמן, זה כל עונה קורה, ובאמת אין מודעות, כמה שאנחנו מנסות לעשות עבודה, אין מודעות לנושא של אמצעי מניעה, או אין גם יכולת, אני לא יכולה להגיד לה - - -
דוד צור: המרפאה לא מחלקת?
דוד צור: או שהיא לא מגיעה?
<מילה: אני אגיד משהו קטן לגבי החלוקה של הקונדומים.
<מילה: הקונדומים נמצאים, גם אם הן במעגל הזנות, הן לא תמיד יודעות להשתמש בקונדום, שזה הדבר הכי טריוויאלי כביכול.
<נטלי רוזנברג: גם לפעמים הן לא יכולות, הוא לא רוצה.
<נטלי רוזנברג: הוא לא מעוניין והן לא יכולות להגיד לא.
<נטלי רוזנברג: זה כבר עניין של - - -
<קריאה: זה עוד 50 שקל.
<נטלי רוזנברג: נכון, זה כסף.
<סוזנה רייף: זה גם משהו שמאפיין את גיל ההתבגרות, התחושה של לקחת סיכונים, שלי זה לא יקרה.
<נטלי רוזנברג: אז אני רוצה להגיד שבשנה האחרונה אנחנו ליווינו שבע צעירות ללידה, כשהשמינית בדרך.
<נטלי רוזנברג: זה כבר ממש מרגיש כמו תופעה, וזו תופעה שגם רגשית לנו כאנשי צוות מאוד קשה להתמודד איתה.
<נטלי רוזנברג: כמובן שאנחנו עושים מהרגע שיש החלטה שההיריון נשאר, אנחנו מחברים לעו"ס משפחות ולמרכז לגיל הרך דרך עו"ס משפחות בהמשך ולכל מיני ארגוני סיוע שקשורים ל - - -
דוד צור: הן רוצות את הילדים אחר כך?
<נטלי רוזנברג: כן, לרוב.
<נטלי רוזנברג: אני חושבת שמתוך השבע שילדו, כולן רוצות.
<נטלי רוזנברג: זאת התמודדות לא פשוטה, להיות אמא צעירה, גם לנורמטיביות שבינינו, על אחת כמה וכמה כשיש את הזנות כחלק מהחיים.
<נטלי רוזנברג: זאת התמודדות מאוד קשה, גם לנו כאנשי צוות וגם להן.
<נטלי רוזנברג: אני אומרת לכן, אני מכניסה אתכן בעובי הקורה, ביום שישי הייתי פה כדי לנקות לכבודכם, זה היה היום שלי הפעם, ונכנסתי לפייסבוק של הפרויקט שלנו ויש לנו צעירה שילדה לפני חודשיים ובגלל אלימות של אמא שלה כלפיה לקחו לה את הבת שנולדה.
<נטלי רוזנברג: לא משנה, זה בטוח סיפור מורכב, אבל לראות בפייסבוק את הצעירה עוד מעלה תמונות של הבת שלה ומדברת עליה כאילו היא נמצאת איתה עכשיו, זה קורע לב ברמות שהן אחרות לגמרי.
<נטלי רוזנברג: אנחנו מתמודדות עם השאלה הזאת, של איך מנגישים שירותים לאמהות צעירות בזנות.
<נטלי רוזנברג: בפנטזיה שלנו הייתי רוצה שיהיה פה גם בוקר כזה של אמהות.
<רעות גיא: האמת שהובטח דיון בנושא הזה של - - -
דוד צור: אחרי הסיור שעשינו ב - - -
<רעות גיא: כן, כי זה צורך שיש גם ב'אופק נשי', אני מאמינה.
דוד צור: תראו, מה שאני רוצה זה שאנחנו ממש במושב הבא, יחד, את הדיון ראשון נעשה עם שר הרווחה והמנכ"ל וכל המשרד שלו לגבי - - -
<רעות גיא: אמהות בזנות?
דוד צור: לא, בכלל, הנושא של התכנון, כי זה כבר ייכנס לנו ל-2015, הפריסה של כל מה שקשור למעונות, לדברים האלה שדיברנו, למאטצ'ינג, כן מאטצ'ינג, לא מאטצ'ינג, גם בלי מאטצ'ינג ללכת ל - - - כי ממילא המאטצ'ינג הזה בסוף זה עומס שנופל על הרשויות.
דוד צור: כך או כך זה מגיע לפתחן, חלוקה צודקת בין הפריפריה לנון פריפריה, שביאטריס תהיה רגועה, זו סוגיה שאנחנו צריכים - - -
<ביאטריס רוזן-כץ: זה לא יקרה.
<רעות גיא: גם הרחבת המענים, כי באמת המענה שנטלי מדברת עליו, זה לא קיים כרגע
דוד צור: נכון, ללא ספק, הרחבת המענה זה דבר - - - אבל צריך להיות ריאלי.
דוד צור: אנחנו, הכנסת, מאוד נרצה, אבל בסוף האחריות היא על הרשות המבצעת והיא גם צריכה לתעדף, יש לה משאבים מוגבלים.
דוד צור: משרד הרווחה זה אחד המשרדים אולי עם הכי הרבה עומס ואחריות לטפל במניפה עצומה, מהביטוח הלאומי דרך שיכון ועוד כהנה וכהנה.
דוד צור: תמיד כמעט כל חבר כנסת נמרץ, צעיר, מה שאני לא מגדיר את עצמי כזה, לא נמרץ ולא צעיר, שבעתי כבר ממה שנקרא השירות הציבורי, אני עדיין שם, אבל כל חבר כנסת היום שרוצה לחוקק איזה חוק שגם בצד החוק הזה יש הוצאות גדולות מאוד, אז האוצר לא מתקצב אותה ופתאום זה נופל לפתחו של הביטוח הלאומי או של - - - לכן בעניין הזה חייבים לראות שאין לזה השלכות רוחב.
דוד צור: אם אני מנסה להבין איך ומה אפשר להשיג מהמשרד, כשאין לזה השלכות רוחב.
דוד צור: זאת אומרת לקחת פרויקט, לעשות אותו ו - - -
<מירב דדיה: וגם יש את הממשקים בתוך המשרד, בין החלק שהוא יותר עד זנות קטינים וזנות של בגירות.
<מירב דדיה: יכול להיות שגם חלק מחשיבה, כמו שאתה אומר, יותר מתכללת, גם לראות את הרצף ואיפה הן לא הולכות לאיבוד בתוך ה - - -
דוד צור: בדיוק, ואז את משרד הכלכלה גם נביא לדיון הזה, כדי לראות מה הם נותנים.
דוד צור: לא נחכה להם, נכין אותם כבר, נוציא להם מכתב מיד, שיבואו מוכנים לדיון הזה.
דוד צור: אני לא מניח שנוכל לעשות אותו לפני הפגרה, כבר לא נשארו ימים.
<רעות גיא: הייתה לך עוד נקודה, נטלי?
<נטלי רוזנברג: לא, נראה לי שנתחיל עם זה ובביקור הבא.
<נטלי רוזנברג: אם מישהו רוצה לשאול משהו, להגיד משהו?
דוד צור: איך הסביבה מקבלת אתכם?
דוד צור: לא יורים עליכם?
<נטלי רוזנברג: עדיין לא.
<נטלי רוזנברג: יש לנו ויכוחים בצוות - - -
<רעות גיא: לא רואים עלינו שאנחנו בזנות.
<נטלי רוזנברג: קודם כל, אם שמתם לב, על הדלת, לא כתוב עלם ולא 'ערים בלילה', לא עיריית חיפה ולא שום דבר.
<נטלי רוזנברג: זה בכוונה כדי לא לתייג.
<נטלי רוזנברג: שתיים, הכניסה שלנו לתוך השכונה, מהניסיון שלי גם עם מקומות אחרים, זה צריך להיות משהו מאוד הדרגתי.
<נטלי רוזנברג: למשל יש לנו פה עניין עם חניה שהיא שלנו, אבל אנחנו לא רבים עם השכנים עליה, אנחנו ככה מנסים בנועם.
<נטלי רוזנברג: יש שכנה אחת שכבר שפכה עלינו מים, הכול בסדר.
דוד צור: יכול להיות שהיו לה כוונות טובות.
<נטלי רוזנברג: זה תהליך, אבל בהדרגה.
דוד צור: חצי שנה אתם פה?
<רעות גיא: כן, במבנה הזה כן, אבל בחיפה מ-2008.
דוד צור: מבנה יפה.
<נטלי רוזנברג: עשו לנו שתי מעצבות את עיצוב הפנים שלו.
<נטלי רוזנברג: הכול תרומות, המיטות מתרומות, הכול.
דוד צור: טוב, יופי.
דוד צור: אני שמח מאוד שעשינו את הביקורים האלה.
<רעות גיא: גם אנחנו.
<נטלי רוזנברג: ומצפה לכם עוד לילה סוער.
דוד צור: (מרפאה ניידת)
<נגה שילוח: נתחיל בסבב שמות, עבר עליכם יום ארוך מאוד.
<נגה שילוח: שמי נגה, אני המנהלת של המרפאה הניידת.
<נגה שילוח: (סבב נוכחות).
<נגה שילוח: הבטחנו שהחלק הזה לא יהיה ארוך מדי ואז נוכל לצאת לסיור, אבל בכל זאת חשוב לנו להציג לכם את העבודה של הניידת.
<נגה שילוח: הניידת כאן באזור הצפון, בחיפה, היא בעצם על בסיס של רצף של שירותים.
<נגה שילוח: היא מאוד ייחודית יחסית לאזורים אחרים, כי היא בעצם הגוף היחידי שיוצא אל השטח, רוב הארגונים האחרים מקבלים את הנשים אליהם ואנחנו יוצאות החוצה.
<נגה שילוח: מה שאומר שבעצם הנשים שאנחנו פוגשות הן קצת שונות מבמרכזי השיקום, כי אנחנו יכולות לפגוש נשים גם מבחינת הוותק שלהן בזנות, הוא יכול להיות מיום-יומיים ועד 22 וגם באמת מבחינת הרצון שלהן לצאת מזה, הוא יכול להיות מאוד שונה.
<נגה שילוח: יש נשים שבכלל ירצו מאיתנו רק את הצד הרפואי, שאני תיכף אדבר עליו, ויש נשים שירצו את החלק הסוציאלי.
<נגה שילוח: בעצם המרפאה הניידת הוקמה בעקבות עלייה בתחלואת מין שהייתה ב-2009, מצד אחד, ומצד שני עלייה בסחר בנשים, ולכן באמת הידיים שלנו, יש לנו יד אחת שהיא יד רפואית, שהמטרה שלה היא מניעה של מחלות מין, ואנחנו מגיעות, עושות בדיקות, אנחנו נותנות תרופות אם צריך, אנחנו גם נותנות הסברה, מחלקות אמצעי מניעה, גם קונדומים, אבל לנו, באופן ייחודי יש גניקולוגית על הניידת, שזה שירות מאוד ייחודי, יומיים בשבוע, ולכן אנחנו גם יכולות לעשות בדיקות יותר נרחבות וגם לעשות התקנים ופעולות מניעה ארוכות טווח.
<נגה שילוח: זה בצד הרפואי.
<נגה שילוח: קצת נרחיב אחר כך, כל אחת מהצוות תציג.
<נגה שילוח: ובצד הסוציאלי אנחנו משלימות את הפעילות הרפואית באיזה שהוא ניסיון, דרך הצד הרפואי, להגיע לנשים, להבין מה הצורך שלהן, מה הקשיים שלהן ולראות איך אנחנו יכולות לעזור, מתוך זה שלעיתים קרובות אנחנו נהיה הראשונות והיחידות שאותן יפגשו בשטח.
<נגה שילוח: זאת עבודה מאוד קשה, היא בלילה, לא תמיד מקבלים אותנו טוב.
<נגה שילוח: אחר כך תשמעו.
<נגה שילוח: לפעמים מאוד מקבלים אותנו בחיבוק, וגם זה לא קל, כי אנחנו לא יודעות מה החיבוק הזה אומר, הופך אותנו משתפות פעולה לפעמים, אנחנו מחלקות קונדומים, אנחנו בסדר?
<נגה שילוח: או אנחנו - - -