GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<יפעת: אבל יחד עם זאת גם כשזה קורה עדיין זה מאוד מאוד קשה להן להניע את עצמן לפעולה, ולא לחשוב על זה שבעצם 'אני אגיע לבית חולים אז אני אהיה בקריז, ואז מי יעזור לי שם'.
<יפעת: ולכן התהליכים האלה הם ככה תהליכים מאוד איטיים שלוקחים הרבה מאוד זמן ולפעמים אנחנו רק איזה שהוא חלק בתוך התהליך הזה.
<יפעת: זאת אומרת זה לא בהכרח שמכאן היא תצא לגמילה ולשיקום.
<יפעת: לפעמים יש כל מיני טריגרים אחרים שבגללם היא תצא, אם זה היריון או אם התגלתה איזה שהיא מחלה או - - -
שולי מועלם-רפאלי: או שהיא לא תצא.
<יפעת: או שהיא לא תצא.
<יפעת: או שהיא תגמור בבית עלמין ירקון.
<יפעת: הכול יכול להיות.
שולי מועלם-רפאלי: לא, את לקחת את זה עוד צעד אחד אחרי מה שאני חשבתי, אבל אני מניחה שיש מצב שמישהי באה לפה ושוהה פה איזה שהוא זמן, תיכף גם תגידי אם זה מוגבל בזמן או לא מוגבל בזמן, ובעצם חוזרת למקום שהיא הייתה בו קודם.
<יפעת: לעולם הזנות, את מתכוונת?
שולי מועלם-רפאלי: לא, לעולם הזנות, אני מבינה שגם כשהיא פה היא בעולם הזה.
שולי מועלם-רפאלי: אלא היא הולכת ונעלמת לכם, זאת השאלה שלי, אם היא חוזרת למקומות קשים שהיא הייתה בהם קודם ואין לכם איתה בעצם יותר קשר.
<יפעת: נכון.
<יפעת: יש, לצערי, נשים שמגיעות לכאן ונעלמות ואנחנו לא יודעות איפה הן ובהיבט - - -
<נעמה ריבלין: ואז אחרי שנתיים יפעת מקבלת טלפון מהמשטרה, אם היא יכולה לזהות.
<נעמה ריבלין: פעמיים כבר קרה שהיחידה שיכלה לזהות לפי תמונה מי זו האלמונית שמתה פה באזור זו יפעת, בגלל שהיא הביאה לנו צילום של תעודת זהות.
<נעמה ריבלין: רק השבוע היינו בהלוויה של עוד מטופלת שלנו, שנדרסה.
<נעמה ריבלין: אתם יודעים באיזה אזור היא נדרסה?
<יפעת: פה, בתחנה המרכזית.
<נעמה ריבלין: בתחנה המרכזית.
<נעמה ריבלין: זה אומר שהן הולכות בשוטטות.
<נעמה ריבלין: דרך אגב, אחד הדברים ההזויים זה שהן מקבלות דוחות משטרה על שוטטות והן מגיעות אלינו אחר כך להוסטל עם חובות, בגלל שזה צבר ריביות מהשנים שהן הסתובבו, על הפרעה לציבור, על זה שהן פשוט הלכו ברחוב.
<יפעת: שהן לא עברו במעבר חציה.
<נעמה ריבלין: שלא עברו במעבר חציה, שזה אחד הדברים ההזויים, כי זו הבעיה, שהם לא עברו במעבר חציה, ואחר כך אנחנו צריכים לעזור להן להקטין את החובות האלה.
<נעמה ריבלין: אבל הן גם יכולות למות, ויש לנו פה לוח זיכרון של 19 נשים שאנחנו מכירים באופן אישי מהיום שפתחנו את הדירה.
<נעמה ריבלין: זאת אומרת חמש שנים 19 נשים שבתהליך הזה לא הצליחו להגיע.
<נעמה ריבלין: חלק ממכות ובאמת רצח של קליינטים, חלק פשוט מאורח חיים של סמים ומחלות, והן לא מטפלות בעצמן, הגוף שלהן מופקר כבר גם על ידי עצמן.
דוד צור: מה סף הקליטה?
דוד צור: או כל מי שבאה אתן - - -
<יפעת: כל אישה שדופקת בדלת ואומרת 'אני צריכה עזרה', פותחים לה את הדלת.
<יפעת: אנחנו מקבלות פניות, גם הנשים עצמן מגיעות, גם מהמחלקות - - -
דוד צור: כמה אתן בצוות?
<יפעת: אני מנהלת את דירת החירום, יש עוד עובדת סוציאלית בחצי משרה וארבע נשות צוות, מדריכות.
<נעמה ריבלין: נשות הצוות הן סביב השעון, כי המקום הזה עובד 24 שעות.
דוד צור: ואתן בקשר עם המרפאה?
<יפעת: אנחנו בקשר עם כל הגורמים פה באזור, מרפאת לוינסקי, הרשות למלחמה בסמים, פרויקט יזהר, המחלקות לשירותים חברתיים.
<יפעת: העבודה היא עבודה בשיתוף פעולה גם - - -
דוד צור: מה צוואר הבקבוק, מיטות, או כסף, תקנים?
שולי מועלם-רפאלי: כאילו למה לא באות לפה יותר נשים ומתחילות פה איזה שהוא סוג של תהליך?
<יפעת: זה מאוד מאוד מורכב.
<נעמה ריבלין: קודם כל מגיעות לכאן, העניין הוא שאורח החיים שלהן בחוץ, גם אם אתה נותן להן פה מענה אנושי, יש הידרדרות.
<נעמה ריבלין: חלקן, אחת התופעות שאנחנו מתעסקים איתן לאחרונה, זה שהן משתמשות בחומרים שאפילו הנשים שלי בצוות, שהן משוקמות והשתמשו בזה, אומרות 'איפה הסמים של פעם?
<נעמה ריבלין: ' היום חגיגת והחומרים האלה הם חומרים כימיים שמייצרים הרבה מאוד גם הפרעות נפשיות.
<נעמה ריבלין: אנחנו רואים פה מצבים פסיכוטיים והן לא מודעות למצבן, אפילו אם אני נמצאת איתה בקרית שלמה, אנחנו לא מצליחים להביא אותה כי למחרת היא נכנסת למצב פסיכוטי ואנחנו לפעמים צריכים להפנות אותה לבריאות הנפש ובריאות הנפש נותנים לה זריקה ומחזירים אותה לרחוב.
<נעמה ריבלין: זאת אומרת הן לא מצליחות להגיע לטיפול הולם - - -
<יפעת: זה גם מביא אותן למצבי קיצון ברמת האלימות וגם העלייה בתחלואה של ה-HIV שהייתה מאוד נפוצה פה בחצי השנה האחרונה, דווקא בעקבות החומרים הספציפיים האלה.
<נעמה ריבלין: אז זה כן תהליך.
<נעמה ריבלין: צוואר הבקבוק הוא לפעמים אין מיטות, אבל אנחנו כן הצלחנו למצוא רישות גם עם הרשות למלחמה בסמים שכן יש להם יחסית קליטה מהירה לגמילות, אבל הן עוזבות.
<נעמה ריבלין: אחד הדברים שחסרים זה אשפוזית לנשים.
<נעמה ריבלין: אין מענים ייחודיים לנשים, הן מגיעות לאשפוזיות, הן מגיעות למקומות שיש שם גברים ונשים ביחד, הן יודעות לעשות את מה שהן יודעות, הן נכנסות לקשרים ומעורבות רגשית עם הגברים שם ומוציאים אותן, כי הן מפתות שם את המכורים.
<נעמה ריבלין: זאת אומרת הן הרבה פעמים לא מוצאות את עצמן, זה באמת תהליך מאוד קשה.
<נעמה ריבלין: ומאוד מאוד סיזיפי.
<נעמה ריבלין: אבל אני גם אומרת, לצד לוח הזיכרון יש לנו לוח הצלחות.
<נעמה ריבלין: הרבה מאוד נשים שלנו, שעברו פה בחמש שנים, לפעמים הן פה שנתיים או שנה וחצי, מתקשרות מהכלא, אומרות 'זהו, נכנסתי לכלא, אבל אני חייבת להגיע, מציעים לי דברים אחרים, אני רוצה לבוא אליכם להוסטל' ואז מהכלא היא כבר מגיעה ישירות להוסטל, כי היא יודעת, הייתה לה חוויה טובה.
<נעמה ריבלין: אבל עד שלא עצרו אותה, כאילו משהו חיצוני , היא לא הצליחה להפסיק את השימוש בסמים.
<נעמה ריבלין: זה באמת המצב כאן.
<יפעת: אני חושבת שאולי מה שעוד חשוב להגיד ואני אתן לנטלי את הבמה, זה באמת שלצד זה שהמקום הזה נותן מקום לאישה לאכול והוא הופך בית, זה שנורא נורא קשה להיות כאן, כי ההישרדות שמתקיימת בחוץ היא גם מתקיימת בפנים.
<יפעת: זאת אומרת הגניבות ולאגור אוכל ולאגור בגדים ולעמוד בכללים וחוקים, זה משהו שהוא כמעט בלתי אפשרי עבורן ולוקח בהיבט הזה הרבה מאוד זמן להבין שהכללים האלה הם לטובתך ושהנשים שאומרות לך 'תעשי את זה, בואי תעשי עוד משהו', הן נמצאות כאן לטובתך והן לא רוצות שום דבר אחר.
<יפעת: לפעמים עדיפה ההישרדות ברחוב מאשר להיות במקום שיש לך מקום לישון בו.
<יפעת: שם יותר קל, מבחינתן, בהיבט הזה.
<נעמה ריבלין: אנחנו קצת נדבר על הסיורים ברחוב.
<נעמה ריבלין: מישהו שאל איך הן מגיעות.
<נעמה ריבלין: אין היום כמעט אישה בסיורי הרחוב שלנו, ואנחנו נדבר, אנחנו לא עושים רק ברחוב, שלא מכירה את לבנדה 18.
<נעמה ריבלין: בשוליים יש פתאום מישהי חדשה שלא הכרנו ונמצאת ברחוב וכשאנחנו אומרים לה 'למה את לא באה ללבנדה 18' ולא שמעה, כמעט כולן יודעות על זה, זה ממש בשיטת חבר מביא חבר, הן מכירות את המקום.
<נעמה ריבלין: אם דיברנו על זה כתחנה ראשונה, אבל זו לא התחנה הראשונה של סלעית.
<נעמה ריבלין: אנחנו לא מחכות שהן יבואו לכאן, אנחנו יוצאות כל שבוע לזירות הזנות, שזה כולל גם תחנה מרכזית, גם תל ברוך, גם בורסה, גם אזור חולון, כל האזור של צומת ביל"ו, בעבר היו משפחות שם ובשנה וחצי האחרונות מאוד הגברנו את הסיורים גם בדירות הדיסקרטיות.
<נעמה ריבלין: האוכלוסייה ששם פחות מגיעה לכאן, על זה יותר נדבר באמת, איזה אוכלוסייה מגיעה אלינו גם לטיפול אמבולטורי, שבאמת מאפיין צעירות, לא משתמשות בסמים, בזנות, לפעמים חיות חיים כפולים.
<נעמה ריבלין: נטלי, ספרי קצת על קו הסיוע שאנחנו מפעילים מפה.
<נטלי: טוב, אז כמו דירת החירום גם קו הסיוע עובד 24 שעות ביממה 7 ימים בשבוע.
<נטלי: לקו בגדול יש שתי מטרות, קודם כל הוא מוצב ככה בחזית, בחזית של סלעית, ברחוב, בדירות הדיסקרטיות, הוא נמצא שם עבור הפונות.
<נטלי: יש לו שתי מטרות עיקריות.
<נטלי: מטרה ראשונה היא באמת לקבל שיחות, להיות שם בשביל לייעץ, להוות אוזן קשבת.
<נטלי: מתקשרות אלינו נשים בזנות, מתקשרים בני משפחה, לקוחות גם מדי פעם יוצרים קשר בשביל לעזור ולסייע לידידות שלהם, גם אנשי מקצוע.
<נטלי: המענה שניתן בקו הסיוע ניתן בדרך כלל על ידי אנשי מקצוע וקבוצת המתנדבות שאנחנו מביאות לכאן.
<נטלי: כולם ללא יוצא מן הכלל עוברים הכשרה ומקבלים הדרכה על בסיס קבוע סביב הנושא הזה.
<נטלי: מעבר לכך אנחנו לא מחכים שנשים יתקשרו אלינו.
<נטלי: פעמים רבות יש נשים שכן מתקשרות והן עדיין לא יודעות מה לעשות, הן מאוד חוששות, מאוד מפחדות, לא באמת יודעות במי לבטוח ולא כל כך מהר הן ממהרות להגיע ולהיפגש איתנו.
<נטלי: במצב כזה מה שאנחנו כן משתדלות לעשות זה להצמיד מתנדבת שתהיה בקשר אישי על בסיס שבועי, על מנת ככה - - -
<קריאה: במפגש או בטלפון?
<נטלי: בטלפון.
<נטלי: אסור להן להיפגש בשלב הזה.
<נטלי: אנחנו כן מאמינות שיצירת הקשר הראשוני הזה נוסכת בהן קצת יותר ביטחון ומאפשרת להן בשלב יותר מאוחר כן להגיע לטיפול וזה כבר הוכיח את עצמו.
<נטלי: כלומר העבודה של המתנדבות בהקשר הזה היא מאוד חשובה ומאוד רלוונטית.
<נטלי: התפקיד השני והלא פחות משמעותי שיש לקו הסיוע הוא באמת לשווק את סלעית ברחוב ובדירות הדיסקרטיות.
<נטלי: אם מקודם דובר על כך שהנשים עוברות תהליך מאוד ארוך עד שהן מצליחות להוציא תעודת זהות ולהיגמל מהסמים ואפילו לצאת מהזנות, אז תהליך ארוך ומורכב לא פחות הוא באמת לעשות את הצעד הראשוני הזה של להרים את הטלפון לקו הסיוע ובאמת להגיע לטיפול.
<נטלי: מעבר לזה שאנחנו מגיעות - - -
דוד צור: אתם בכל הארץ נותנות את הסיוע, או שזה רק פה?
<נטלי: קו הסיוע הוא קו ארצי.
<נטלי: אני לא ציינתי את זה לפני כן.
<נטלי: כאשר מתקשרות נשים מהצפון או מהדרום אני מפנה אותן ל - - -
דוד צור: כמה עוד יש?
דוד צור: יש בחיפה, באר שבע.
<נטלי: יש את חיפה, יש את 'אופק נשי' ובדרום יש את 'בשבילך' בבאר שבע.
<נעמה ריבלין: אבל גם אם מאילת מתקשרת אז אנחנו מחברים אותן לעלם, עם התכנית שעלם עושים עכשיו שם.
<נעמה ריבלין: בכל מקום שמגיעה מישהי שהיא לא מאזור המרכז, אנחנו ננסה לחבר אותה לשירות מקומי שם.
<נעמה ריבלין: אנחנו כן נותנים מענה ארצי.
דוד צור: יש יכולת בכלל לוגיסטית לעשות הפרדה נאמר בין קטינות לבגירות שנמצאות ב - - -
<נטלי: עבור הקטינות, עבור קטינים בכלל, יש תכנית אחת בינתיים, 'ערים בלילה' של עלם.
<נטלי: זה לא קורה הרבה, אבל כשאנחנו כן מקבלים פניות - - -
דוד צור: ואיפה המעון שלהם?
<נטלי: הם נמצאים באזור דרום תל אביב.
<נטלי: אבל זה לא מקום עם לינה, יש שם מרכז להפחתת נזק, ללא לינה, יש להם פעילויות אחר הצהריים, יש שם קבוצה של מתנדבים שעובדת עם הנערים באופן אישי וגם קו סיוע שהם מפעילים.
<נעמה ריבלין: אבל אני יכולה להגיד לכם שהייתה לנו איזה שנה, אולי זה היה רנדומלי, היו לנו כמה צעירות בנות 19.
<נעמה ריבלין: אחת הייתה חיילת, אחת הייתה בת שירות לאומי, שהתקשרו אלינו תוך כדי תחילת הזנות שלהן, 'אני פוגשת כמה גברים, אפילו הם לא ממש משלמים לי כסף, זה כן זנות/לא זנות, אני מתחילה להרגיש - - -', ואחת שהייתה ממש בזנות ואף אחד לא ידע וקו הסיוע היה המקום היחידי שהיא דיברה על הזנות שלה ושאלה 'מה אני יכולה לעשות עם זה?', אחת אפילו הייתה בטיפול והיא אמרה 'המטפלת שלי לא יודעת שאני בזנות, אני מספרת את זה רק לקו הסיוע'.
<נעמה ריבלין: יש משהו בקו הסיוע שהוא באמת המקום הכי הכי ראשוני שאפשר ליצור בו קשר.
<נעמה ריבלין: אני אומרת את זה, ויושבת כאן מפקחת של משרד הרווחה, בתקציב של שנת 2014 הוא לא מתוקצב, גם כי יש איזה קיצוץ בתקציב וגם כי משרד הרווחה לא ממש מפעיל קווי סיוע.
<נעמה ריבלין: אנחנו נמשיך להפעיל אותו באיזה שהיא הגדרה של איתור וריצ'ינג אאוט, אבל אנחנו לא חושבים שאפשר להפעיל את המקום הזה בלי שיהיה מענה 24/7 לאנשים שעוד לא התחילו לבוא.
<נעמה ריבלין: אפילו בטלפון, בדירות הדיסקרטיות אנחנו נותנים להם - - - יש לנו פה מראה, הנה, להראות עם קו הסיוע, אנחנו נכנסות ומחכות להן.
<קריאה: זה הטלפון הישן.
<נעמה ריבלין: זה הטלפון הישן, כשעוד לא היה לנו את ה-1-800, אבל אנחנו נותנים להם את זה, זה ממש כמו כרטיס ביקור, זה נשאר אצלם הרבה זמן.
<נעמה ריבלין: יש נשים שאומרות לי, 'יש לי שלושה בתיק, כשאני ארצה אני אתקשר', אבל אנחנו כמעט תמיד משדלות, אנחנו משדלות טובות, 'בואי, אם קשה להרים טלפון, תני לנו מספר טלפון שלך, זה יכול להיות אנונימי, תגידי שם בדוי, אבל רק בשביל שנוכל להרים לך טלפון'.
<נעמה ריבלין: ומה שמדהים הוא שכשאנחנו נכנסות לדירות הדיסקרטיות ואנחנו מציעות להן עזרה, אז כשאנחנו מדברות על שיקום, זה לא ממש, אבל כשאנחנו אומרות להן סיוע משפטי, עם חובות, הוצאה לפועל, הן אומרות, 'אה, באמת?
<נעמה ריבלין: מה אתן יכולות להציע לנו?' מסתבר שכמעט אף אחת מהן באמת לא עושה כסף בזנות, גם אלה שנמצאות בדירות, התפאורה יותר יפה, כסף מתכלה, הן עם חובות, מאות אלפי שקלים, הם מגיעות אלינו עם חובות של חצי מיליון ומיליון להוט ולכבלים.
<נעמה ריבלין: הן פשוט לא יודעות איך להתנהל והכסף שהן מקבלות, מיועד בעיקר לבגדים, תמרוקים, ניתוחי חזה, דברים שהם באמת לא - - - זה כמעט הדבר שאנחנו יכולות לשווק והרבה פעמים הן פונות אלינו בשביל הסיוע הזה ומייצרות את הקשר.
<נעמה ריבלין: זה התפקיד באמת של נטלי, הקשר הזה הראשוני בקו הסיוע, לבוא לכמה שיחות, בלי להתחייב, הם לא רוצים לשמוע על עובדת סוציאלית עדיין, זה רק קו הסיוע ו - - -
דוד צור: נטלי, מי מממן אתכם בעצם?
<נטלי: משרד הרווחה.
דוד צור: הכול, מלא?
<נטלי: כן, את כל הפרויקט הוא מממן.
דוד צור: כמה זה?
<נעמה ריבלין: 3.225 מיליון.
דוד צור: אז למה אמרת שהם לא מממנים?
<נעמה ריבלין: מ-2014 הקו החם לא מתוקצב.
דוד צור: של ה-24/7.
דוד צור: וכמה הדלתא הזאת הנדרשת?
<נטלי: אני לא יודעת לענות על השאלה הזאת.
<נעמה ריבלין: אם רוצים לעשות את זה כמו שצריך, אז זה בין 100 ל-150.
<נעמה ריבלין: אנחנו כל הזמן, למשל תקציב פרסום - - -
דוד צור: 150,000?
<נעמה ריבלין: כן, מעט.
<נעמה ריבלין: זה מה שמדובר אם רוצים לפרסם קו סיוע, להכניס אותו למקומונים.
<נעמה ריבלין: הכול אנחנו עושים בשיטת הטלפון - - -
<חגית פריידס: - - - שבמסגרת התקציב הזה הם מתארגנים, אם הם רוצים להפעיל את קו החירום, זה במסגרת התקציב.
דוד צור: תשובה שגרתית.
דוד צור: כנראה שלא, אבל אם לכאורה - - - כנראה שלא תוקצב.
<נעמה ריבלין: כן, הוא מתוקצב, אם היה לנו אותו במשרה מלאה, השנה, לשנת 2014, כדי שזה לא יפגע בתכניות אחרות אז זה יהיה ב-30%.
<נעמה ריבלין: אני אומרת שאנחנו כן נתקצב את זה ב-30%, עובדת איתור, כדי שזה לא ייעלם לגמרי, אבל היינו ב-2011, 2012, במשרה מלאה לעניין הזה.
<נעמה ריבלין: אז אני אומרת שאנחנו ממשיכים לעשות גם אם מקצצים, אבל אני שמה את זה על השולחן.
<חגית פריידס: ללא ספק אני מסכימה שעושים הרבה, אבל יש גם מגבלות תקציב שאנחנו עובדים לפיהן.
<אריאלה אהרון: האשפוזית, איפה זה נמצא?
<חגית פריידס: האשפוזיות הן של משרד הבריאות.
דוד צור: רובי, אתה מכיר אכיפה שמתנכלת להן?
דוד צור: יש מה לקחת בכלל?
<רובי קיים: אני לא מכיר דבר כזה.
<רובי קיים: האכיפה של דוחות התנועה.
דוד צור: כאילו להתנכל להן ברחוב.
<נעמה ריבלין: כבר כמה פעמים הפנינו את זה, שזה בחוק של פיקוח עירוני.
<נעמה ריבלין: היו פניות של הפקחים העירוניים.
<רובי קיים: פקחים עירוניים זה לא - - - אבל אם יש משהו של - - -
<יפעת: שנשים עמדו עם סיגריה ברחוב וקיבלו דוח.
<יפעת: דברים כאלה.
<רובי קיים: אם יש אירועים של שוטרים, אני אשמח לדעת על שוטרים.
<רובי קיים: אני דווקא כן יודע על מקרה מהשבוע האחרון, לא קשור, שימ"מ מוסר תל אביב פנו אליכם לגבי איזה מישהי שהם זיהו באחת הפשיטות שלהם.
<רובי קיים: זה דווקא הייתי רוצה איכשהו לקדם.
<רובי קיים: הוציאו איזה מישהי חדשה בדירה והרימו טלפון, והם מאוד התלהבו שתוך עשר דקות, רבע שעה, התייצבה מישהי מאצלכם.
<נטלי: אני.
<רובי קיים: את?
<רובי קיים: באמת, הייתה התלהבות גם אצלם.
<נעמה ריבלין: אנחנו כבר שנה מנסים לייצר קשר עם גורמים מהמשטרה, שכשיש פשיטה, אפילו הצענו - - - אבל אנחנו לא רוצים לחבל בצעד הזה, אבל ברגע שיש פשיטה, יש נשים בתחנת המשטרה, נשלח נציגה שלנו לדבר עם הנשים.
<נעמה ריבלין: הם קצת חששו מזה והם היו אצלנו בפגישה ואמרו ש'כשאנחנו נאתר נשים שזה נראה מתאים', ובאמת זו כבר האישה הרביעית שהם שולחים.
<נעמה ריבלין: הפעם זה היה 'בואו תפגשו אותה אצלנו', ובאמת נטלי נסעה ויצרה איתה קשר.
<נעמה ריבלין: זה משהו שצריך לקדם.
<נעמה ריבלין: דרך אגב, זה מוכיח למה קו הסיוע הוא מאוד מאוד חשוב.
<קריאה: מי עונה לטלפונים?
<נטלי: מי שנמצא בדירה, הצוות ומתנדבות.
<נעמה ריבלין: למה קו הסיוע חשוב?
<נעמה ריבלין: בלי זה לא הייתי יכולה עכשיו להקפיץ מישהי, כי אם נטלי לא הייתה יכולה היינו מקפיצים אולי מתנדבת.
<נעמה ריבלין: קו הסיוע הוא קריטי ל - - -
דוד צור: כמה בנות שם עובדות?
דוד צור: כמה נשים יש לכם בקו הסיוע?
דוד צור: זה אאוט סורסינג או שאלה עובדים - - -?
<נטלי: לא, זה הצוות שעובד פה בדירה, כולל המתנדבות.
<נטלי: אני יכולה להגיד לך שנכון להיום, במהלך השנה האחרונה, הכרנו, הן דרך הסיורים והן דרך שיחות סיוע, כ-50 נשים בקירוב, נשים חדשות, שלא היו מוכרות לסלעית לפני כן.
<נטלי: חלק לא קטן מהן, לדעתי בסביבות ה-15-20, כבר נכנסו לטיפול בסלעית, רובן במסגרת המסלול האמבולטורי, שנעמה בטח תיכף תרחיב עליו.
<נעמה ריבלין: בממוצע בחמש השנים האחרונות, כשעושים סיכום שנתי, קו הסיוע מטפל בכ-100 נשים שפונות לקו הסיוע.
<נעמה ריבלין: אז הן מנותבות, או להוסטל, או לאמבולטורי, רובן לאמבולטורי, חלקן - - -
<נטלי: חלק מהנשים חוזרות.
<נטלי: כלומר ה-50 נשים האלה הן חדשות שאנחנו לא מכירים, אבל נשמר גם קשר עם נשים משנים עברו שהגיעו ועזבו.
שולי מועלם-רפאלי: אני רוצה לשאול, יש לכם רשימה של נשים שאתם תיזמו קשר איתן?
<נטלי: בהחלט.
<נטלי: אני בעצמי נמצאת בקשר עם - - -
שולי מועלם-רפאלי: לא, יש סדר בדבר הזה?
שולי מועלם-רפאלי: יוצרים קשר עם מישהי פעם בשבוע, פעם בחודש, פעמיים בחצי שנה?
<נטלי: זה תלוי מאוד בנכונות וביכולת.
<נטלי: אין שום דבר באמת קבוע ובאמת מסודר ומאורגן בחיים של הנשים הללו.
<נטלי: אני יכולה להיות בקשר מאוד הדוק וקרוב איתן כמה שבועות ואז הן יכולות להיעלם.
<נטלי: בדרך כלל אני עם אצבע על הדופק, יש גם תקופות שזה יותר קשה להן, אני מנסה לשחרר, אז אני לא - - - אבל אי אפשר באמת לכמת את זה ברמה הזאת.
<נעמה ריבלין: יש בשלושה החודשים האחרונים רשימה של 12 או 15 טלפונים.
<נעמה ריבלין: אז נטלי עושה מעקב, אחרי שלושה שבועות היא מתקשרת לראות אם היא תענה, תגיד לה מחר להתקשר.
<נעמה ריבלין: אנחנו ממשיכות לעשות ריצ'ינג אאוט עד שהיא תגיד 'תפסיקו ואל תתקשרו יותר, אני אתקשר - - - '.
<נטלי: כל הזמן.
שולי מועלם-רפאלי: מאיזה גיל - - -?
<יפעת: 18 ומעלה.
<יפעת: נטלי באופן עקרוני מ - - -
שולי מועלם-רפאלי: ממה שאני חווה, אז כאילו נראה לי שככל שהנשים יותר מבוגרות, הן חסרות יותר ויותר מעגלי תמיכה, הן נמצאות יותר במקום שהוא הומלסי או מחוץ לכל הדברים ש - - -
<נעמה ריבלין: כן ולא, כי מצד שני אם אנחנו פוגשות נשים בתל ברוך, בנות 50, שכבר 20, 25 שנה הן בזנות, האמונה שלהן שהן יכולות לצאת מזה ו'בכלל מי ירצה להעסיק אותי', אז הרבה פעמים הן לא נענות ל - - - זאת אומרת דווקא בגילאים של ה-20 פלוס זה הזמן הכי להגיד 'את צעירה, את שווה, את יכולה אחרת, יש למדינה מה להציע לך' ופה אנחנו צריכים באמת שהמדינה תוכל להציע לה - - -
<יפעת: שלא יתפוס אותה בזנות.
<נעמה ריבלין: בגיל 50-60 זה כבר יותר קשה, אבל הייתה לנו אישה בהוסטל בת 60.
<מירב שמואלי: רוב האוכלוסייה כאן ישראליות, נכון?
<מירב שמואלי: אין לכם פה נשים זרות.
<נעמה ריבלין: אין לנו נשים זרות בכלל, אלא אם כן היו לנו במקרים בודדים שהייתה לה אשרת עבודה לאורך זמן והיא מאיזה שהיא סיבה - - - כל המסלול השיקומי שלנו בנוי על זה שאחרי ארבעה חודשים היא תצא לעבוד.
<נעמה ריבלין: מישהי שהיא ללא תעודת זהות אנחנו מפנים למעגן או ל - - -
<יפעת: אבל אם תגיע לדירת החירום אישה זרה, אנחנו נקבל אותה, ניתן לה מענה הומינטרי, אבל אנחנו נקציב זמן בהשוואה לנשים אחרות.
<מירב שמואלי: פשוט יש איזה שהוא - - - שזה לא אתם - - - לא ישראלי, אבל שאיננה מוכרת כקורבן סחר, גם מעגן לא יקבלו אותה.
<נעמה ריבלין: אנחנו עובדות עם מסילה.
<נעמה ריבלין: למסילה אין פתרונות מגורים, אבל שוב, כמדיניות אנחנו לא יכולות לקבל מישהי שהיא ללא תעודת זהות, וגם אין לנו באמת בכלים שלנו לעשות איתה איזה שהיא עבודה שיקומית.
<נעמה ריבלין: היא תשב בהוסטל, מה היא תעשה?
<נעמה ריבלין: היא לא יכולה לצאת לעבוד, כל הנושא של הטיפול הרפואי, אין לנו - - - ידינו כבולות גם אם נרצה לעזור לה.
<נעמה ריבלין: זה משהו שצריך להרחיב, למצוא פתרון באמת לאלה שהן לא פה ולא פה.
<מירב שמואלי: דיברתי עם אפרת שרעבי, שאם זה אחת או שתיים או זה, אז משהו חירומי.
<מירב שמואלי: זאת אומרת לקבוצה גדולה יותר יהיה צורך באמת בבנייה של מדיניות חירומית.
<נעמה ריבלין: חירומי, גם בימי חורף, לדרי רחוב בעיריית תל אביב מתקשרים אלינו, אישה שהיא לא מוכרת בזנות, אנחנו ניתן לה מחסה ועד חודש, עד ש - - - אנחנו הדירה היחידה באזור שנותנת מענה אנושי, אז זה קצת, 'מה, אני צריכה להיות זונה כדי להתקבל?
<נעמה ריבלין: ' כן, כי זה באמת - - - וגם כמעט יש הלימה מוחלטת בין אלה שנמצאות ברחוב לבין אלה שכבר בזנות.
<נעמה ריבלין: אז בשוליים יש את אלה שלא, וכבר קרה שנשים שבאמת רק מקבצות נדבות, 'רק', אבל הן מקבצות נדבות והן לא בזנות, אז כן קלטנו אותן לפרק זמן מאוד מוגבל עד שדרי רחוב הסדירו משהו ולא השארנו אותה ברחוב.
<נעמה ריבלין: זה מענה הומניטרי.
שולי מועלם-רפאלי: מגיעות לפה גם נשים ערביות?
<יפעת: כן, באחוזים נמוכים.
<יפעת: גם אתיופיות.
<יפעת: בהשוואה זה פחות מאחוז.
<נעמה ריבלין: אנחנו נסכם.
<נעמה ריבלין: אני רק אגיד, ס' זה היה די ספונטני בתכנית השיקומית.
<נעמה ריבלין: אתם ביקשתם שלוש-ארבע נשים, ככה קצת יותר בוגרות שיותר יוכלו לעמוד ולספר על התהליך שהן עברו, אבל ביקשנו פה גם מישהי שקצת תדבר, שתרגישו גם את ה - - - רק להגיד שבממוצע, בחמש השנים האחרונות, בממוצע זה תהליך של כ-200 נשים שונות, בשנה שעברה כ-160 נשים שונות, מתוכן כמעט תמיד איזה 50-60 נשים חדשות שלא הכרנו.
דוד צור: החוליה הבאה שאתן מעבירות אותנו, שאנחנו נראה, בסוף בקצה מי בעצם לוקח אותן, מוציא אותן מהג'יפה הזאת כדי להכניס אותן למעגל החיים שהן מסוגלות ל עמוד בזכות עצמן?
<נעמה ריבלין: שם.
<נעמה ריבלין: אצלנו.
דוד צור: שם זה מצליח?
דוד צור: מה זה בהצלחה?
<נעמה ריבלין: אני יכולה לומר שסלעית זה כמו משפך, אם אנחנו מטפלים בכ-400 נשים בשנה, מטפלים זה גם כאלה שהתקשרו אלינו פעמיים בקו סיוע, בערך 120 עד 150 משתלבות במסלול השיקומי.
<נעמה ריבלין: זאת אומרת מתוך ה-400 באחוזים זה שליש, ומתוך זה אנחנו יודעות ש-40% משתלבות במעגל תעסוקה נורמטיבי בשנה הראשונה שהן מגיעות אלינו.
דוד צור: 40 נשים, זאת אומרת 10% ממי שהתחילו.
<נעמה ריבלין: אבל אם אני מדברת על מסלול שיקומי 40% זה כבר כאלה שהתחילו תהליך בנתון של מי שמכיר טיפולים בנפגעי סמים, מדברים בכלל על 20%-25% ובנשים מדברים על 15%.
<נעמה ריבלין: זאת אומרת בהחלט אנחנו רואות בזה הצלחה.
<נעמה ריבלין: אישה שכבר מתחילה להגיע.
<נעמה ריבלין: אנחנו לא מבטלות את כל התהליך שעשינו איתה לפני, היא כבר מגיעה כבר עם מוכנות לעשות איזה תהליך.
דוד צור: יש קשר למשל עם משרד הרווחה בנושא של הסבות או ניסיונות - - -?
דוד צור: כי בסוף המטרה היא לבנות להן איזה - - -
<נעמה ריבלין: אנחנו נדבר על זה.
<נעמה ריבלין: אנחנו עושות עבודה מאוד יפה בהשמה של תעסוקה, מוצאות להן עבודות, גם עם תקרת זכוכית.
<נעמה ריבלין: משכורת מאוד נמוכה, שכר מינימום.
<נעמה ריבלין: פתחנו עכשיו קורס ומה שחסר זה מלגת לימודים, מלגת קיום.
<נעמה ריבלין: על כל זה נדבר, אתם תפגשו נשים שעל זה אנחנו רוצים לדבר איתן.
דוד צור: פגשנו בדירת הדיסקרטיות, את האמא הזאת שאמורה לבוא, עם חמישה ילדים, שהיא אמרה 'מה, אני אלך לעבוד בניקיון?
דוד צור: משהו שבסוף אני לא יכולה לכלכל את שלושה ילדים שלי עם זה'.
דוד צור: לכן אני אומר, כמה היא אמרה?
דוד צור: 1,000 שקל?
<מירב שמואלי: נעמה, בסיור היום דברו על פרויקט מעסיק ידיד.
<מירב שמואלי: משהו כזה.
<מירב שמואלי: זה מאוד חשוב, זו גם המגמה היום בסחר, לשלב את המגזר הפרטי, את המעסיקים הפרטיים.
<נעמה ריבלין: אנחנו נדבר על זה, יש לנו מעסיקים מסופר פארם, רשת טיב טעם, חברת אלדן, מסעדות.
<נעמה ריבלין: השמים הם הגבול.
<נעמה ריבלין: אם אישה מסוגלת להיות פקידה או הנהלת חשבונות אז אנחנו גם נעשה - - - יש לנו עכשיו שלוש נשים שסיימו קורס הכנה ללימודים ועוד שתיים שהולכות ללמוד הנהלת חשבונות.
<נעמה ריבלין: אחת מהן חד הורית ואין לה מלגת קיום.
<נעמה ריבלין: מלגת לימודים היא תקבל, אבל מה זה אומר?
<נעמה ריבלין: איך היא תממן את עצמה?
<נעמה ריבלין: אם היא גם ככה מקבלת שכר מינימום זה אומר שהיא צריכה להחסיר ימי עבודה, זה אומר שהיא תקבל עוד פחות משכר מינימום במשך שנת לימודים.
<נעמה ריבלין: הנושא של מלגת קיום ומלגת לימודים זה אחד הנושאים שדיברתי עם אריאלה שחייבים.
<נעמה ריבלין: אבל אנחנו נרחיב על זה כי שם יש נשים שכבר מחכות.
<נעמה ריבלין: י', את רוצה להגיד כמה מילים?
<ל': קוראים לי ל', אני גרה פה בדירה כבר שלוש שנים, ולפני שהגעתי למקום הזה הייתי גרה ברחוב.
<ל': לא היה לי איפה לישון, לא הייתי מתקלחת.
<ל': בהתחלה חשבתי שהמקום הזה כמו בית סוהר, באמת, אבל ראיתי שזה בכלל לא זה, לימדו אותי פה הרבה דברים.
<ל': זה ניקיונות, לכבס - - -
דוד צור: כמה זמן את משתמשת?
<ל': המון זמן.
דוד צור: באיזה גיל התחלת?
<ל': לא יודעת.
דוד צור: ומאז את משתמשת, במה?
<ל': לא, אני סידרו לי גמילה פעמיים-שלוש.
<ל': באשדוד, ואני לא הצלחתי.
<ל': הם מנסים לעזור, אבל הם לא יכולים.
<ל': בן אדם - - -
דוד צור: מאיפה את בארץ במקור?
<ל': קרית מנחם.
דוד צור: ומתי הגעת לתל אביב?
<ל': לפני עשר שנים.
שולי מועלם-רפאלי: יש לך קשר עם המשפחה שלך?
<ל': עם אחותי.
דוד צור: במה את משתמשת?
<ל': הרואין.
דוד צור: ולמעשה זה שמספק לך הוא גם זה שאת עובדת בשבילו?
<ל': חס וחלילה.
<ל': אנחנו עובדים רק בשביל הסמים.
דוד צור: בשביל עצמכן?
<ל': בשביל הסם.
דוד צור: את הסם איפה אתן מקבלות?
דוד צור: איפה משיגות?
<ל': - - -
דוד צור: ותחליפים כמו אדולן וזה, לא ניסית?
<ל': האמת, גם אמרו לנו, אבל לי לא מתאים בכלל, כי הזה שלו זה מאוד מאוד חזק, מאוד חזק.
<ל': הקריז מאוד חזק.
שולי מועלם-רפאלי: מה את עושה?
<ל': זה כמו בית.
שולי מועלם-רפאלי: אז בבוקר את פה ובערב את עובדת?
<ל': לא, אני יכולה לצאת עד 11 בלילה, ב-11 בלילה סוגרים את הדלת, אבל לא מונעים אותי לצאת ולהיכנס, מתי שאני רוצה אני נכנסת, מתי שאני רוצה אני באה, יש לנו זמנים וחוקים ו - - -
שולי מועלם-רפאלי: איך בעצם את מסתכלת על העתיד?
שולי מועלם-רפאלי: מה מבחינתך אמור לקרות?
<ל': אני לא מסתכלת על העתיד, אני חיה את היום.
דוד צור: י', בת כמה את?
<י': 27.
<ל': היא נקייה.
דוד צור: ומאיפה את?
<י': אני בהוסטל.
דוד צור: לא, מאיפה את בארץ?
<י': מיהוד.
<נעמה ריבלין: אני רוצה להגיד הקדמה ואז י' תענה.
<נעמה ריבלין: י' היא כבר דיירת שלנו בהוסטל והיא נמצאת פה, היא כבר בשלב של לקראת יציאה לעולם התעסוקה.
<נעמה ריבלין: היה לה פחד מאוד גדול לצאת לעבוד אז אמרנו לה 'תתנסי בללכת לעבוד'.
דוד צור: במה?
<נעמה ריבלין: י' כבר עברה את ההוסטל, חזרה, עברה את ההוסטל.
<נעמה ריבלין: כמה פעמים?
<י': שלוש.
<נעמה ריבלין: שלישית כבר בהוסטל.
<נעמה ריבלין: תמיד לקראת היציאה לעבודה היא נבהלת ואנחנו - - -
דוד צור: באיזה כיתה נפלטת מבית ספר?
<י': הייתי צריכה לעלות לכיתה ז' ונפלטתי.
שולי מועלם-רפאלי: ומה עשית?
<י': התחלתי להידרדר, הייתי במוסדות.
שולי מועלם-רפאלי: מתי התחלת להשתמש בסמים?
<י': בגיל 14.
דוד צור: וזנות?
<י': זנות, 18.
דוד צור: וקשר עם המשפחה?
<י': היום יש לי.
דוד צור: יש לך.
דוד צור: מה, עם הורים, אחים, אחיות?
<י': עם אמא ואחים שלי.
דוד צור: הם גרים עדיין ביהוד?
דוד צור: ואת הולכת לבקר אותם?
דוד צור: אבל הם ראו אותך, או בטלפון?
<י': ראו אותי.
דוד צור: פה, בהוסטל?
<י': בהוסטל.
דוד צור: ומה למדת מבחינת עבודה, איזה הכשרה עשו לך לעבודה מסוימת?
דוד צור: עבדת כקופאית או - - -?
<י': עבדתי כסדרנית במגה וזה וואי בשבילי.
<י': כי אני בחורה שבחיים לא עבדתי, לא ידעתי מה זה עבודה.
<י': הדבר הקטן הזה עשה לי - - -
דוד צור: כמה זמן עבדת שם?
<י': שלושה חודשים.
דוד צור: במגה איפה?
<י': בנאות אפקה.
דוד צור: והפסקת?
<י': הייתה לי נפילה והפסקתי.
<נעמה ריבלין: נפילה, את מתחילה - - -
<י': - - - והיה נורא קשה לי.
דוד צור: את חזרת להשתמש?
דוד צור: את עכשיו גם משתמשת?