GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עליזה לביא: אנחנו נדבר על הצגה של מצב נשים ערביות בנגב, אלימות, פוליגמיה, מצב כלכלי ואני מבינה שרשות הדיבור עוברת אלייך, בבקשה.
<אינסאף אבו שארב: אנחנו מתכנסות כאן כדי לנסות וללמוד יותר על תופעת האלימות במשפחה בקרב נשים בדואיות, על כל הגורמים לאלימות ואיך התופעה נמצאת במגמה של עלייה, במקום לנסות לבלום אותה ולמצוא את הפתרונות.
<אינסאף אבו שארב: אנחנו משנה לשנה, תוך כדי העבודה שלנו, מגלות עוד יותר קשיים ועוד יותר חסמים בפני נשים בדואיות מוכות המבקשות להתלונן כנגד קרוב משפחה, זה בדרך כלל בן זוג.
<אינסאף אבו שארב: אנחנו מיפינו את התופעה בדוח משנה שעברה שהוצג בכנסת, קשר שתיקה, מדובר באחוזים מאוד מאוד גדולים של אלימות, אלימות מורכבת ומגוונת.
<אינסאף אבו שארב: אני גם יודעת שכל המוסדות שהנשים הבדואיות מגיעות אליהם הם מוסדות שיודעים היטב את המצוקה של הנשים, יודעות שיש בעיה של אלימות בתוך המשפחה, אבל אנחנו נתקלות בבעיה שאין הכרה בבעיה הזו ואין טיפול מספיק טוב כדי למגר את תופעת האלימות ולכן אנחנו כאן, כדי לבוא ולראות איך אנחנו יכולים לחבור וליצור איזה שהוא שיתוף פעולה בין כל המשרדים האחראים, כל אחד מהכיוון שלו, כדי לבוא ולראות איך אפשר למגר את התופעה.
<אינסאף אבו שארב: וכן ניתן לבלום אותה, אני מאמינה, אבל במצב של היום, של עבודת המשרדים, של משרד הרווחה, של משרד הבריאות, של משרד החינוך, של המשטרה בראשם, זה לא קורה.
<אינסאף אבו שארב: בשתי דקות אני אספר קריאה של אישה מוכה שמתקשרת ל-100 ומקבלת מישהו בשפה העברית.
<אינסאף אבו שארב: עד שמעבירים אותה, במצב הטוב, למי שדובר השפה, זה לוקח עוד זמן.
<אינסאף אבו שארב: היא מבקשת שיעצרו אותה, שיגיעו אליה, כי אנחנו יודעים את המצב של התחבורה בכפרים, גם המוכרים וגם הבלתי מוכרים, ואת הנגישות של נשים לתחנות המשטרה, להגיע אליהן.
<אינסאף אבו שארב: במקרה הזה אני מדברת על מישהי מכפר בלתי מוכר, מאל פורעה, שהיא צריכה להגיע לתחנת ערד, שזו התחנה שצריכה לטפל בה.
<אינסאף אבו שארב: האישה הזו צריכה לחכות על הכביש הראשי, קודם כל לסחוב את עצמה עם הילדים הקטנים שלה, זה במצב הטוב, אם היא מקבלת את הילדים שלה, ולחכות לשוטרים שיגיעו אליה, לניידת.
<אינסאף אבו שארב: אין מקרה חירום, אין היענות למקרה חירום.
<אינסאף אבו שארב: היא מגיעה לתחנה, אם היא מגיעה בשישי-שבת,ש אלה המקרים שצריך לאתר חוקר וצריך לאתר קצין, כי הם לא בדיוק נמצאים בתחנות של הפריפריה, של ערד ושל דימונה, אז אותה אישה צריכה לחכות ולחכות עד שמישהו יקבל אותה.
<אינסאף אבו שארב: החקירה היא לא בשפה הערבית, קודם כל.
<אינסאף אבו שארב: נתחיל מזה שאין חוקרות ערביות ואין מתורגמניות שמאיישות את כל התחנות, שזו גם בעיה, ובמקרה הטוב יש מתורגמנים שהם גברים, שהם זמינים יותר מהנשים.
<אינסאף אבו שארב: אני לא יודעת למה, זה קשור בתחנה.
עליזה לביא: אנחנו מדברים כרגע על תחנות משטרה, כן?
<אינסאף אבו שארב: על תחנות המשטרה.
<אינסאף אבו שארב: אני מרכזת כאן על תחנות של עיירות, של ערד ושל דימונה.
עליזה לביא: אין מתורגמניות?
<אינסאף אבו שארב: אין מתורגמניות.
<אינסאף אבו שארב: יש מאגר, אבל הן לא זמינות והן לא נגישות.
<אינסאף אבו שארב: זאת אומרת במקרה האחרון שהיה לי, ביום חמישי בשבוע שעבר, אנחנו נאלצנו להסתפק במתורגמן, גבר שהיה שם, כי אין אישה וצריך לחכות, אולי עד הערב.
<אינסאף אבו שארב: אנחנו מדברים על שעות הצהריים.
<אינסאף אבו שארב: מבחינת האישה, הזמן הזה של ההמתנה הוא מאוד קריטי, מאוד קריטי מבחינתה, היא יכולה לחזור בה, היא יכולה להתחרט ולחזור והיא יכולה לחשוב אלף ואחד דברים, כי היא אישה מוכה, מה מביא אותי לכאן?
<אינסאף אבו שארב: מה אני מפסידה, מה אני מרווחה.
<אינסאף אבו שארב: ואנחנו יודעות כמה הנשים מפסידות מכל התהליך הזה ברגע שהן מאבדות את הגיבוי שלהן בתוך הקהילה שלהן ומצד שני, הן לא פוגשות את המערכות שמחבקות אותן, שנותנות להן את השירות הכולל, ההוליסטי הזה, שבא ופשוט מגיש לאישה את כל מה שהיא צריכה במקום אחד, אם זה ייעוץ משפטי, אם זה מקום שתהיה בו מכל הבחינות.
<אינסאף אבו שארב: זה חסר, זה לא קורה היום.
עליזה לביא: אני רוצה רק ללמוד, אני שואלת בשביל ללמוד.
עליזה לביא: אני שמעתי שהגברת שם היא יועצת למעמד האישה, בח'ורה.
עליזה לביא: אז נניח בח'ורה למשל, אישה שמתלוננת על אלימות, את יודעת מזה?
עליזה לביא: את מכירה?
עליזה לביא: זה עובר דרכך?
עליזה לביא: או שהאישה הזאת עצמאית פונה למטרה?
<מיאד אל עוקבי: יש מקרים שאני נתקלת בהם, אבל קשה לי לפעמים, האישה לפעמים לא רוצה ללכת למשטרה, היא לא רוצה ללכת לאף מקום.
<מיאד אל עוקבי: את צריכה לפתור את הבעיה שלה, וזה קשה, שאנחנו צריכים להגיע למשטרה והן לא רוצות.
<מיאד אל עוקבי: יש נשים, לא כולן.
עליזה לביא: אבל נניח שאישה שמעוניינת, אז היא עוברת בדרך כלל דרכך?
עליזה לביא: את יודעת מהמקרה, את יכולה לעקוב אחריו?
<מיאד אל עוקבי: אני יכולה גם לשלוח אותה לעובדת סוציאלית, גם שהיא יותר - - -
עליזה לביא: איפה, אצלכם?
<מיאד אל עוקבי: לפעמים אני לא יכולה, בגלל האישה שלא רוצה.
עליזה לביא: לא, על העובדת הסוציאלית.
<אינסאף אבו שארב: אנחנו מדברים על אותם מצבים שהנשים כן מגיעות וכן רוצות להתלונן והיא מגיעה לשם, אבל אף אחד לא מקבל אותה.
<מיאד אל עוקבי: אבל לא כולן.
<אינסאף אבו שארב: ואותן נשים, גם לא מדברים איתה באותה שפה.
<אינסאף אבו שארב: אני הייתי נוכחת עם הנשים ואני אומרת, אני לא הייתי האישה המוכה, אבל הרגשתי כמה הזלזול של החוקרים ושל כל השוטרים וכל מי שנמצא שם, ואותה אישה שמטרטרים אותה, 'תלכי מהחוקרת אל החוקר ההוא', 'זה לא חוקר אלימות במשפחה, את צריכה ללכת לחוקר ההוא', ואין שפה של דיבור.
<אינסאף אבו שארב: אני הייתי שם בשביל אותה אישה, אני הייתי השפה שלה.
עליזה לביא: את מדברת על תחנת משטרה?
<אינסאף אבו שארב: במקרה הזה על העיירות.
עליזה לביא: רגע, אני לא מבינה.
עליזה לביא: מה את מתארת לי כרגע?
עליזה לביא: בתחנת המשטרה, או בעיירה?
<אינסאף אבו שארב: בתחנת המשטרה.
<אינסאף אבו שארב: תחנת העיירות זה תחנת משטרה של כל הכפרים הדרוזים המוכרים.
עליזה לביא: אנחנו כרגע מדברים על תחנות המשטרה, שפה את מזהה את עיקר הבעיה.
<אינסאף אבו שארב: כן, נכון.
<אינסאף אבו שארב: זה מתחיל שם.
<אינסאף אבו שארב: זאת אומרת האישה מגישה תלונה, אבל אין מי שיקבל אותה, אין מי ש - - - אותו מקרה, שמדובר באלימות מאוד קשה, עם חשש לפגיעה גם בילדים וזה גם ידוע לרווחה וזה גם ידוע למשטרה, באותו מקרה עדיין הבעל לא נעצר, הוא משוחרר חופשי וזה אומר המון מבחינת האישה, מבחינת נשים אחרות שנמצאות שם.
<אינסאף אבו שארב: ברגע שהיא מתלוננת אבל הוא ממשיך לנהל את החיים שלו כרגיל ועוד יותר מאיים עליה, הוא מגרש אותה, לוקח את הילדים, במקרה הספציפי הזה שאני עכשיו מטפלת בו.
<אינסאף אבו שארב: זה מה שאנחנו רואים.
<אינסאף אבו שארב: אישה מתלוננת, אבל הלאה, היא עוד יותר שוקעת, במקום לצמוח וזה באחריות המשרדים הממשלתיים.
<אינסאף אבו שארב: עוד נקודה שאני מזהה, הרווחה לא שולחת עובד סוציאלי, אין להם מקרים של חירום.
<אינסאף אבו שארב: יכול להיות שיש להם בתקן עובד סוציאלי, אבל באותם מקרים, אני מדברת על החודשיים האחרונים, לא ראיתי אף עובד סוציאלי שהגיע לדבר עם האישה והיו מעורבים ילדים.
<אינסאף אבו שארב: כל השיחה הייתה באמצעות המשטרה.
<אינסאף אבו שארב: זאת אומרת אם את לא רוצה מקלט, למה לנו להגיע?
<אינסאף אבו שארב: אנחנו הרווחה.
<אינסאף אבו שארב: זאת אומרת הם מספקים רק פתרון של מקלט, אין להם משהו אחר.
<אינסאף אבו שארב: אין את השיחה הזו להגיע לאישה ולראות לה, לעובדת הסוציאלית, יש את הכלים הנכונים להתמודד עם אותה אישה מבחינת כל הרגש וכל המעמסה הנפשית שיש לאותה אישה וכל הקשיים, היא יודעת לנתב אותם ואנחנו לא רואים אותם.
<אינסאף אבו שארב: גם אם הם יוצאים לשטח, כדי לבדוק מה המצב של הילדים, כדי לא להגיע לאותו מקרה מפורסם של רצח האחיות, אז הם יכולים פשוט להגיע לדלת ולחזור הביתה.
<אינסאף אבו שארב: אין איזה שהיא פעולה רצינית, יסודית, לבוא ולעמוד ממש כמו שצריך ופשוט לתת את הטיפול לאותה אישה.
<אינסאף אבו שארב: אותה אישה יכולה להיות דוגמה לנשים אחרות.
<אינסאף אבו שארב: אני עכשיו מקבלת שיחה מאותה אישה, מאחיות שלה, הן אומרות לה, 'אנחנו באנו, אנחנו הגענו למשטרה, אנחנו הגענו לרווחה, מה הם עושים לנו?' הבת שלה עדיין נמצאת בסכנה אצל אותו אבא ועדיין חוטפת שם, אז למה אנחנו מחכים?
<אינסאף אבו שארב: שהוא עכשיו יתנקם בה, שהוא יעשה איזה שהוא מעשה ואחר כך אנחנו נקום ונתחיל לדבר על זה?
<אינסאף אבו שארב: זה הזמן לטפל בזה, וזה לא קורה.
עליזה לביא: אני אתן רשות דיבור כשאנחנו נסיים.
עליזה לביא: אנחנו שומעים כרגע הצגה של הדברים, יש לה עוד חמש דקות ואנחנו נשמע בהמשך.
עליזה לביא: אני רק רוצה לברך את חבר הכנסת דב חנין וחברת הכנסת מרב מיכאלי שהצטרפו אלינו.
עליזה לביא: אנחנו עשינו פה הצגה של הדברים, כרגע אנחנו נמצאים בחלק הראשון של הדיון, הצגנו את הדוברים, נמצאים פה נציגות ארגונים, נציגי משרדי הממשלה ועוד ועוד וכרגע אנחנו נמצאים בהיכרות הראשונית עם המצוקות ועם הבעיות הנקודתיות.
<אינסאף אבו שארב: אז מאוד חשוב שאותן נשים, קודם כל אי אפשר לפזר אותן שירוצו ממקום למקום, מרווחה למשטרה, לכל מיני מקומות, צריך להקים גוף אחד מרוכז, שאותה אישה תגיע לאותו גוף, כמובן מותאם מבחינת שפה, מבחינת תרבות, מבחינת הכול, ושהיא תקבל את כל המענים באותו מקום.
<אינסאף אבו שארב: לא שהיא מגיעה לתחנה ומתחילים עכשיו לחפש את כל הגורמים בחוץ.
<אינסאף אבו שארב: זה מאוד חשוב.
<אינסאף אבו שארב: אני יודעת שמשרד הרווחה עשה איזה שהוא מקום ותקדים שקשור לילדים שבאים ומרכזים אותם באותו מקום, מקום שנמצא בבאר שבע - - -
עליזה לביא: אנחנו נשמע על זה.
<אינסאף אבו שארב: אז אני חושבת שזה אפשרי וכדאי ומבורך, ואני חושבת שנשים דווקא יבואו יותר ויתלוננו, וזה כן יהווה איזה שהוא מניע לעודד נשים לבוא ולשבור את מעגל האלימות בעצם.
<אינסאף אבו שארב: להכשיר מתורגמניות.
<אינסאף אבו שארב: זה מאוד מאוד חשוב, מתורגמניות שהן שולטות בניב הבדואי ולא כל מתורגמנית או מתורגמן שאפשר להביא אותו והוא יכול לתרגם כל דבר מאוד מופשט, זה צריך להיות מישהו שעבר הכשרה.
<אינסאף אבו שארב: כמו שמכשירים חוקרות לאלימות במשפחה צריך גם להכשיר מתורגמניות.
<אינסאף אבו שארב: זה דבר מאוד חשוב.
<אינסאף אבו שארב: מבחינת הרווחה, אם אנחנו מדברים, צריכה להיות חובה שעובד סוציאלי, פקיד סעד, שיגיעו למקרה וללוות אותו.
<אינסאף אבו שארב: להגיע לאותה אישה באותה נקודת התחלה, ולא לחכות שיחלפו שבועיים, שלושה, ארבעה, או שיקרה איזה שהוא אסון.
<אינסאף אבו שארב: אין מענה כיום, מכל מיני סיבות אחרות.
<אינסאף אבו שארב: צריך להיות ייעוץ משפטי במיידי, מבחינת הסיוע המשפטי.
<אינסאף אבו שארב: היום אישה לא זכאית - - - אם היא צריכה צו הגנה, אז היא צריכה ניירת, היא צריכה להגיע לבית משפט כדי להוציא את הצו הזה, בכוחות עצמה היא לא מסוגלת לעשות את זה, אז צריך להיות ייצוג מבחינת הסיוע המשפטי.
<אינסאף אבו שארב: לא יודעת, שיעמידו איזה שהוא עורך דין, תורנות, כמו שעושים במעצרים פליליים, גם בבתי משפט לענייני משפחה, שיהיה עורך דין על תקן של הסיוע המשפטי שייתן את המענה הזה.
<אינסאף אבו שארב: במיוחד אני מדברת על כל מה שקשור לצווי משמורת זמניים מיידיים, וזה המצב שאנחנו פוגשות אותו לגבי נשים בדואיות שמתלונות.
<אינסאף אבו שארב: הן באופן אוטומטי מאבדות את המשמורת על ילדים וכאן נקודת השבירה שלהן, זה שהיא מגיעה למשטרה ואין לה את הילדים שלה כבר שם.
<אינסאף אבו שארב: היא מגיעה יותר לכיוון של הילדים שלה, היא מאבדת את הילדים ומחפשת פתרונות, ואז צריך מישהו שייתן לה את המענה הזה.
<אינסאף אבו שארב: כי לקחת את הילדים מהאישה סתם ככה כי היא התלוננה, אסור שדבר כזה יקרה.
<אינסאף אבו שארב: צריך לסדר איזה שהיא מדיניות, איזה שהוא קו, גם כלפי אותם גברים, כלפי האוכלוסייה, שזה המצב, אישה לא תאבד את הילדים שלה אם היא מתלוננת.
<אינסאף אבו שארב: זה מאוד חשוב שיהיה ברור כלפי הנשים.
<אינסאף אבו שארב: לגבי המוסד לביטוח לאומי, כל מה שקשור למתן גב כלכלי לאותן נשים, לחזק אותן בדבר המינימלי.
<אינסאף אבו שארב: אנחנו יודעות כמה אחוזי האבטלה כאן, כמה נשים הן בלי תעסוקה, עקרות בית ואין להן שום הכנסה והן תלויות לפרנסה שלהן בבן הזוג.
<אינסאף אבו שארב: אז מאוד חשוב מבחינת המוסד לביטוח לאומי שאותן נשים נטושות וחד הוריות ומוכות יקבלו איזה שהוא מסלול מיוחד מבחינת הזכאות שלהן לגמלת הבטחת הכנסה והן לא יצטרכו לעבור מבחנים קשים והמתנה ארוכה.
<אינסאף אבו שארב: אני כאן חוברת להצעת החוק שלנו, שאנחנו הגשנו אותה, לגבי פיצול גמלה, שזה כל מה שזה דורש מהמוסד לביטוח לאומי, לפצל את הגמלה של הבטחת הכנסה, כך שהאישה תיקח את החלק שלה ואת החלק של הילדים שלה, החלק היחסי בגמלת הבטחת הכנסה.
<אינסאף אבו שארב: אנחנו הגשנו אותה לחבר הכנסת דב חנין.
דב חנין: היא טרם הובאה לוועדת שרים.
<אינסאף אבו שארב: וזה שינוי חקיקה מאוד נדרש, כי נשים לא יבואו מעצמן ויבקשו את החלק שלהן, כי הגמלה של הגבר נחשבת הגמלה של המשפחה, אז ברגע שהמדינה באה ואומרת, 'לא, זה חוק, הנשים יקבלו את החלק שלהן אוטומטית, מראש', כך שהפקידה לא תוכל לנתב את החלק של האישה והילדים לגבר, אלא לחשבון רק של האישה ותעשה את הבדיקה הנכונה שהאישה תקבל את הכסף שלה לחשבון שלה.
<אינסאף אבו שארב: זה איזה שהיא התחלת דרך מאוד מאוד טובה מבחינת הנשים, מינימלית כמובן, אבל תאפשר לה להחזיק בילדים שלה, לתת להם אוכל, שזה מינימום של דבר, של קיום במדינת ישראל, במדינה של רווחה.
עליזה לביא: אני עוצרת אותך כאן, כי אנחנו חייבים לעמוד בלוח הזמנים שלנו, ולפי לוח הזמנים אנחנו ממש צריכים לסיים את החלק הזה.
עליזה לביא: אני רק רוצה תגובות קצרות בבקשה.
עליזה לביא: יש כאן מהמשרד לביטחון פנים?
עליזה לביא: לא הגיעו מביטחון פנים.
עליזה לביא: ממשרד הרווחה זה שניים?
<ח'אלד אזברגה: לא, אני ממשרד הרווחה.
<ח'אלד אזברגה: אני רוצה להתייחס לכמה נקודות, בגלל קוצר הזמן.
<ח'אלד אזברגה: משרד הרווחה מפעיל את עמותת אלואחא שצריך להגיד כמה מילים עליה, שהיא נותנת מענה לכל מקרי האלימות שמגיעים לתחנות המשטרה.
<ח'אלד אזברגה: חשוב להבהיר את זה שמדובר בסוגיה מורכבת, כל הנושא של אלימות במגזר, והטיפול הוא טיפול שמחייב ראייה כוללת, רגישות, בגלל מצב הילדים אחרי כל התערבות.
<ח'אלד אזברגה: אנחנו בעיקר מתעסקים בטיפול ובמניעה.
<ח'אלד אזברגה: הטיפול, בנוסף לעמותת אלואחה, גם מתחלק למחלקות הרווחה.
<ח'אלד אזברגה: בכל יישוב בדואי יש מחלקת רווחה, כמובן ליישוב אבו בסמה ולכפרים הלא מוכרים יש בבאר שבע ויש שם עובדים סוציאליים שמתרכזים באלימות.
<ח'אלד אזברגה: בשעות היום, ברגע שמקרה מגיע למשטרה, הם יוצרים קשר עם מנהל מחלקת הרווחה האמון על הטיפול - - -
<אינסאף אבו שארב: כל מקרה שאישה מוכה?
<ח'אלד אזברגה: זה אמור להיות.
<ח'אלד אזברגה: לא כל מקרה, מקרה שמגיע למשטרה.
עליזה לביא: אז מאיפה נובע הפער בין התיאור הקשה ששמענו עכשיו לבין ה - - -
<אינסאף אבו שארב: במקרים שליוויתי אני לא ראיתי אף רווחה.
<ח'אלד אזברגה: אם את מדברת על המקרה שהגיע עם ילדים, אולי מקרה בודד - - -
<אינסאף אבו שארב: לא רק ילדים, גם נשים.
עליזה לביא: רגע, אני מבקשת.
עליזה לביא: שמענו אותך, אנחנו עכשיו שומעים את משרד הרווחה.
<ח'אלד אזברגה: אנחנו במשרד נשמח לדעת על זה ולדעת מדוע לא הגיע לנציג של העמותה או נציג של המחלקה, אבל זה ברור וחד משמעי, ברגע שמקרה אלימות מגיע למשטרה, הם יוצרים עם מחלקת הרווחה, מגיע עובד סוציאלי, הוא מתדרך את המשפחה, הוא רואה את מצב הילדים - - -
<אינסאף אבו שארב: על הנייר.
<ח'אלד אזברגה: ברגע שיש צורך לפקיד סעד לענייני הילדים, הוא נדרש לענייני הילדים - - -
עליזה לביא: אתה יכול להגיד לנו כמה פניות קיבלתם בשנה האחרונה?
<ח'אלד אזברגה: תיכף יתייחסו לנתונים בעמותת אלואחה.
עליזה לביא: אז בואו נשמע באמת נתונים, כי אני לא מצליחה להבין את הפער בין - - -
<ריקי שגיא: אני עו"ס מנהלת המרכז לשלום המשפחה הבדואית של המרכז למניעת אלימות של המגזר, מרכז אלואחה בנגב.
<ריקי שגיא: לנו יש את המנדט ממשרד הרווחה לטפל בנשים מוכות.
<ריקי שגיא: כל אישה מגיעה למשטרה, אני מקבלת את הטלפון שהיא מגיעה למשטרה.
עליזה לביא: באופן מיידי?
<ריקי שגיא: מיידי.
<ריקי שגיא: כל אישה.
<ריקי שגיא: משטרת העיירות בוודאי, שאמונה על כל המרחב.
<ריקי שגיא: כשזה פזורה שהיא קרובה לערד או לדימונה היא מגירה למשטרות, או שהם מעבירים אותה לעיירות או שהם עצמם מתקשרים.
<ריקי שגיא: אנחנו נותנים את המענה אחרי שעה ארבע.
<ריקי שגיא: זאת אומרת בדרך כלל במשך היום אני מעבירה את זה ישר לרווחה, כי הם נמצאים שם עד שעה ארבע והם אמונים בטיפול באישה.
<ריקי שגיא: אחרי שעה ארבע אל תוך הלילה אנחנו המענה.
<ריקי שגיא: בדרך כלל כשמגיעה אישה בערב המענה הוא מענה מהיר, של למצוא לה מסגרת עכשיו ולמחרת בבוקר אני פוגשת אותה.
עליזה לביא: את באופן אישי?
<ריקי שגיא: אני באופן אישי.
<ריקי שגיא: עד לפני חצי שנה הייתי לבד, חמש שנים אני עובדת שם, הצטרפה אליי עובדת סוציאלית עופרה שהיא גם דוברת ערבית לפני חצי שנה, והמענה הוא מענה שלנו.
<ריקי שגיא: המשטרה מתקשרת ישר אלינו ו - - -
עליזה לביא: בכמה מקרים טיפלת בשנה האחרונה?
<ריקי שגיא: קרוב ל-150 מקרים.
<ריקי שגיא: ב-2013 הייתה עלייה.
<ריקי שגיא: בממוצע היו לנו בשנים קודמות כ-120, 130 מקרים.
<ריקי שגיא: זה גם תלוי, טיפלנו בהתחלה ברהט, ברגע שרהט יצאו היו מקרים שמילאו את כל החוסר של רהט.
<ריקי שגיא: רהט מטפלת בעצמה במקרים שלהם.
<ריקי שגיא: השנה הגענו לכ-150 מקרים כבר וזו עלייה, זו עלייה בהחלט.
<ריקי שגיא: זה בערך כ-30 מקרים יותר מאשר - - -
עליזה לביא: כשאת מקשיבה פה לדברים שכרגע שמענו בסקירה והבחירה הייתה בעצם להציג את התמונה הזאת, אז איך אפשר להבין מה קורה כאן?
<ריקי שגיא: מה שאני רוצה להגיד, אז יש תשובה מיידית לאישה, כי המשטרה לא יודעת מה לעשות איתה.
<ריקי שגיא: זה איזה שהוא תיאום איתי שאומר לאן לוקחים אותה כרגע, באמצע הלילה, ולמחרת בבוקר אני פוגשת אותה.
<ריקי שגיא: הסיבה היחידה שאני לא אפגוש אותה למחרת בבוקר היא רק אם המשפחה או מי שנמצא, אם היא נמצאת אצל שייח' הוא מביא אותה אליי למחרת בבוקר, אם היא נמצאת במקלט אני נוסעת למקלט למחרת בבוקר ואם היא נמצאת במשפחה, זה תלוי במשפחה.
<ריקי שגיא: למשל עכשיו הייתה לי אישה, מלפני שבוע, שעוד לא הביאו אותה אליי, היא הייתה אצל האחים שלה והם יביאו אותה עכשיו פעם ראשונה, אחרי כמה ימים.
<ריקי שגיא: היא אצלם, בצורה מסודרת, הבעל שלה עצור והביאו אותה עכשיו.
<ריקי שגיא: אז אנחנו מתחילים טיפול.
<אינסאף אבו שארב: מי מתרגם לך?
<ריקי שגיא: יש לי בתוך המרכז שתי בנות בדואיות שעובדות.
<אינסאף אבו שארב: גם בשעות הלילה הן מצטרפות אלייך?
<ריקי שגיא: לא, בשעות הלילה אני עונה בכלל מהבית.
<ריקי שגיא: אני אבהיר רגע את העניין הזה.
<ריקי שגיא: כשזה בתוך עיר יש עובדות סוציאליות שנותנות מענה של חירום, בתוך באר שבע, או בתוך כל עיר אחרת.
<ריקי שגיא: יש עובדות סוציאליות פקידות סעד שנותנות חירום.
<ריקי שגיא: בעיירות הבדואיות אמור לתת פתרון מנהל הרווחה, אבל אנחנו עושים את זה במקומו.
<קריאה: אז, ריקי, אני אשאל אותך, הכול טוב?
<קריאה: לא, יש הרבה מה לשפר, אני רק רציתי להבהיר את התהליך, לא בעניין של טוב או לא טוב.
עליזה לביא: רצינו לשמוע את השותפה שלך, שהצטרפה לפני חצי שנה.
<עופרה סער: רציתי להוסיף לדברים של ריקי שאנחנו נותנים מענה תלוי תרבות.
<עופרה סער: יש לנו בנוסף למענה של המקלט גם פתרון של 15 שייח'ים, שאנחנו נעזרים בהם, זה נותן את המענה לאנשים.
<עופרה סער: בחברה זה די רגיש, הנושא של המקלט, זאת אומרת אם אישה תצא למקלט אז זה מאוד בעייתי איך היא תחזור הביתה, יהיה לה מאוד מאוד קשה לחזור הביתה אחר כך, כי המקלט נתפס כפריצות, וזו בעיה מורכבת.
<עופרה סער: אז הרבה פעמים אנחנו נותנים פתרון של שייח' ללילה או ליום ואחר כך אנחנו מתחילים את הטיפול.
<רינאל שלאבנה-בהוטי: אני רוצה להתייחס לכמה דברים שנאמרו.
<רינאל שלאבנה-בהוטי: אני מתנדבת באיתך-מעכי, עוזרת משפטית לנשיא בתי המשפט מחוז הדרום.
<רינאל שלאבנה-בהוטי: אני קודם כל שמחה לשמוע על הדברים, רק שלדעתי המציאות מדברת אחרת.
<רינאל שלאבנה-בהוטי: אינסאף היום סיפרה לכם על מקרה של אישה שהגיעה לתלונה, היא לא סיפרה לכם את השלב המקדים שבו האישה הגיעה לבד למשטרה, התלונה עצמה לא סווגה כתלונה של אלימות במשפחה, שזה דבר כשלעצמו מסוכן מאוד.
עליזה לביא: אז איך היא סווגה?
<רינאל שלאבנה-בהוטי: תלונה כללית, ונגנזה כתלונה.
עליזה לביא: זאת אומרת ששוב אנחנו חוזרים לתחנת המשטרה.
<רינאל שלאבנה-בהוטי: חוזרים לתחנת המשטרה.
<רינאל שלאבנה-בהוטי: אני יכולה להעיד - - -
עליזה לביא: אם היא מסווגת ככזו, בעצם את לא מקבלת טלפון.
<ריקי שגיא: בדיוק, לא קיבלתי טלפון.
<עופרה סער: וזה הרבה פעמים בגלל רצונות שלהם.
<ריקי שגיא: אבל הרווחה כן קיבלה טלפון.
עליזה לביא: רגע, אני רוצה להבין את המקרה הזה, בבקשה.
<רינאל שלאבנה-בהוטי: היא סווגה כתלונה כללית, ולולא פנייה של אינסאף לתחנת המשטרה והגעה שלה בליווי על מנת לטפל בתלונה עצמה ולבית המשפט לקבל צו הגנה, האישה הזאת מעולם לא הייתה מקבלת טיפול.
<רינאל שלאבנה-בהוטי: זו אישה שלא מדברת עברית בכלל, חסם השפה פה הוא עניין מאוד מהותי, היא מגיעה לבית המשפט, מזכירה בשפה הערבית אין, החוקרת בדרך כלל במשטרה, כמו שאנחנו רואים היום וכמו שהדוח מעלה, 80% מהתלונות נסגרות.
<רינאל שלאבנה-בהוטי: זה דבר חמור כשלעצמו - - -
עליזה לביא: שאלת הבהרה.
עליזה לביא: אני רוצה להבין, לימוד השפה העברית אצל נשים בדואיות הוא משהו - - - ?
<רינאל שלאבנה-בהוטי: קודם כל מדובר בנשים בחלקן שהן אנאלפביתיות, שזה לא קשור ללימוד או לא לימוד השפה העברית, זאת אומרת גם לכתוב ערבית הן לא יודעות.
<רינאל שלאבנה-בהוטי: נתחיל בזה.
<רינאל שלאבנה-בהוטי: דבר שני, דיברו פה על מקלט, אני גם מסכימה - - -
עליזה לביא: כמה נשים אנאלפביתיות יש בקרב הבדואים?
<רינאל שלאבנה-בהוטי: אני לא יודעת.
<קריאה: 80% מהנשים הבדואיות הן אנאלפביתיות.
<קריאה: מגיל 30 ומעלה 80%.
<קריאה: תלוי באיזה גילאים.
<רינאל שלאבנה-בהוטי: עכשיו, דובר פה על הנושא של המקלטים, אני מסכימה עם אלואחה שמקלט הוא לא הפתרון היחידי שקיים, אבל גם אנחנו היום, כמוסדות מדינה, לא מוצאים פתרון אחר.
<רינאל שלאבנה-בהוטי: לאישה, האופציה היחידה שיש לה היא לחזור לבית האב, לא תמיד יש את הסביבה התומכת הזאת.
<רינאל שלאבנה-בהוטי: זאת אומרת חייבים למצוא פתרון אחר שהנשים האלה ירגישו בטוחות.
<רינאל שלאבנה-בהוטי: במקלט הן לא מרגישות בטוחות כי אחרי זה הן מוקצות חברתית, בגלל זה זה חשוב.
עליזה לביא: אז מקלט לא, אני מבינה, אז יש לך איזה רעיון, דווקא מתוך המקום וההיכרות שלך של התרבות?
<רינאל שלאבנה-בהוטי: הדוח של מעכי סוקר את זה בצורה מאוד יפה.
עליזה לביא: אני יודעת, אבל אני מבקשת למען הנשים שלא מכירים את הדוח.
<רינאל שלאבנה-בהוטי: אני חושבת שאם יהיו פה מרכזים לנשים שיקבלו אותן ושיקלטו אותן בצורה שתגן עליהן, גם מעצמן, מעצמן ברמה של לא לפחד להתלונן.
עליזה לביא: מה זה מרכז בשונה ממקלט?
<רינאל שלאבנה-בהוטי: מקלט בעצם מנתק אותך.
<רינאל שלאבנה-בהוטי: מנתק אותך חברתית מהמשפחה שלך, מהילדים שלך, לא תמיד את יכולה - - -
<ח'אלד אזברגה: אבל היא בסיכון.
<ח'אלד אזברגה: אם היא בסיכון, זו הבעיה שמתמודדים איתה.
<ח'אלד אזברגה: אם היא בסיכון.
מרב מיכאלי: זאת אומרת ההבדל היחידי זה הכותרת?
<רינאל שלאבנה-בהוטי: לא, ההבדל היחידי זה מעשית מה עושים.
<רינאל שלאבנה-בהוטי: במקלט לוקחים את האישה, מעבירים אותה למקום סגור, רחוק מ - - -
<ח'אלד אזברגה: שאלת הסיכון.
<ח'אלד אזברגה: אם את יכולה להתייחס לשאלת הסיכון, שהיא מעסיקה אותנו.
מרב מיכאלי: אנחנו מתנצלות, אנחנו מתעכבות על ההבדל, איך שונה מקלט ממרכז?
מרב מיכאלי: תסבירו לנו איך נראה מקלט - - -
עליזה לביא: אנחנו נוסיף, כי זה מעסיק את שתינו לא רק פה, בעניין התרבותי.
עליזה לביא: כלומר אולי אנחנו לא מספיק מבינות, אז בואי תנסי להסביר לנו למה - - -
<רינאל שלאבנה-בהוטי: אני אתייחס לזה וקודם אני אומר משהו.
מרב מיכאלי: למה מקלט זה בעייתי הבנו, לא צריך להסביר.
מרב מיכאלי: את צריכה להסביר לי מה זה המרכז הזה, איך נראה המרכז הזה שהוא נותן פתרון.
<רינאל שלאבנה-בהוטי: משהו בכיוון של בית חם.
<רינאל שלאבנה-בהוטי: אנחנו מתכוונות למשהו שנתפס היום כמקלט, כדבר רע, אלא משהו יותר קהילתי.
<קריאה: מניעתי.
<קריאה: היא צריכה שמירה.
דב חנין: שהנשים בעצם ממשיכות לגור עם המשפחה שלהן?
<רינאל שלאבנה-בהוטי: הן ממשיכות לגור או עם המשפחה שלהן, או ב - - - במקלט לאישה אין את האופציה לבחור לאן היא חוזרת, לאן היא לא חוזרת, מה היא עושה, איך היא מתנהלת ביום יום שלה.
<רינאל שלאבנה-בהוטי: מקלט בעצם מבודד אותה.
<רינאל שלאבנה-בהוטי: כשהאישה הזאת יום אחד תסיים את השהות שלה במקלט, אין לה לאן לחזור.
<רינאל שלאבנה-בהוטי: חברתית אין לה יותר לאן לחזור.
עליזה לביא: ואם היא תהיה בקשר עם ה - - -?
<רינאל שלאבנה-בהוטי: אם אנחנו נמצאים במרכז יום, שמאפשר לה לגור לפחות בסביבה הקרובה למשפחת האב שלה, אז אנחנו לפחות מאפשרים לה נחיתה רכה של אחרי סיום הליך הגירושין.
עליזה לביא: אבל חס וחלילה - - - הרי מי באה למקלט?
עליזה לביא: גם במגזר היהודי, ובערבי גם, מי מגיעה למקלט?
<רינאל שלאבנה-בהוטי: מי באה למקלט?
<רינאל שלאבנה-בהוטי: נשים בעלות סיכון.
<רינאל שלאבנה-בהוטי: אני מסכימה, אבל אני חושבת שהסיכון הזה, אפשר לפתור אותו בדרכים אחרות ולא רק על ידי מקלט.
<רינאל שלאבנה-בהוטי: דיברו פה על שייח'ים, אנחנו מכירים המון מקרים של נשים שהוחזרו על ידי שייח'ים ונרצחו למחרת.
<רינאל שלאבנה-בהוטי: השייח'ים הם לא פתרון ראוי, עם כל הכבוד, הם לא אנשים בעלי מקצוע, הם לא אנשים עם ידיעה מקצועית בנושא הזה.
<ח'אלד אזברגה: חשוב לדייק בנתונים.
<ח'אלד אזברגה: חשוב לציין כמה דברים.
<ח'אלד אזברגה: ברגע שאישה, אנחנו מוציאים אותה מהבית, השאלה הראשונה שעולה היא שאלת הסיכון.
<ח'אלד אזברגה: בדרך כלל יש תגובות קשות בתוך המשפחה, המורחבת והגרעינית, וכשלוקחים אותה למקלט, לא בשביל לבודד אותה, רק בשביל להגן עליה, ואחרי שעוברת תקופת הזעם והתקופה של המורכבות של התגובות, אנחנו מנסים להתחיל תהליך של להחזיר אותה, אבל מלווים אותה.
<ח'אלד אזברגה: אף אחד לא מחזיר אישה לא לשייח' ולא למקלט בניגוד לרצונה.
<ח'אלד אזברגה: אנחנו מעלים את האופציות, אבל יש פה נעלם שהוא לא על השולחן.
<ח'אלד אזברגה: לא קל לנשים לעזוב את המשפחה, לעזוב את הילדים ולפעמים הם שמים אותנו, גם אנחנו כמשרד, באיזה שהיא פינה שאנחנו יודעים שהן חוזרות לסביבה קשה, אלימה.
<ח'אלד אזברגה: אנחנו יודעים, ומנסים להגיד להן את הרווח וההפסד, אבל הן בוחרות לחיות עם המשפחה, וזה הרבה נשים ככה.
<ח'אלד אזברגה: וחשוב מאוד גם לציין שבמקלט באר שבע, היום אנחנו בתהליך לבנות אגף שיהיה ייחודי לנשים הבדואיות, שגם ייתן מענה בשפה הערבית.
עליזה לביא: אנחנו נצא עכשיו במסגרת תכנית שאתם קבעתם לעמותת יסמין ושם אנחנו נמשיך ונרחיב על הנושא של בריאות המשפחה בשפה הערבית בנגב.
עליזה לביא: אנחנו יוצאים לשם.
עליזה לביא: סיור:
עליזה לביא: אנחנו מאוד שמחות להגיע לכאן, אני מקווה שהעברית היא שפה שאני יכולה להיות מובנת בה, ואם לא אז אנחנו נתרגם עבור מי שיהיה לו קשה.
עליזה לביא: את רשות הדיבור אני מעבירה אלייך, בבקשה.
עליזה לביא: רק תחזרי על השם לטובת אלה שהצטרפו אלינו.
<הייג'ר אבו שארב: אני מנהלת עמותת יסמין אלנגב לבריאות האישה והמשפחה.
<הייג'ר אבו שארב: ברוכים הבאים לפרויקט ניצני בריאות של עמותת יסמין אלנגב.
<הייג'ר אבו שארב: אני רוצה להציג בפניכם כמה נתונים, כי הזמן שלנו מוגבל ואני הבנתי שאתם מקצרים לי את הזמן, אז תיכף איך אני מציגה את הדברים ואם הזמן יספיק לי.
<הייג'ר אבו שארב: אני אתייחס גם לכפרים המוכרים וגם לבלתי המוכרים, אבל אני אדגיש על הכפרים הבלתי מוכרים, כי הבעיה יותר גדולה בכפרים הבלתי מוכרים.
<הייג'ר אבו שארב: גם לפני שאני מציגה את הנתונים, אני רוצה להפנות את תשומת לבכם לנקודה מאוד חשובה, בטח אתם כחברי כנסת וכאנשים שהם תמיד יודעים לאסוף נתונים ממחקרים, שהמחקרים לא תמיד מצביעים גם על הכפרים הבלתי מוכרים, כי יש מקומות שהם לא נכנסים לסטטיסטיקה של הלמ"ס.