GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<י': לא, עכשיו לא.
דוד צור: נקייה, כמה זמן?
<י': חודשיים.
דוד צור: במה השתמשת, גם הרואין?
<י': אהה.
שולי מועלם-רפאלי: ואיך את מסתכלת קדימה?
<י': איך אני מסתכלת קדימה?
<י': אני יכולה לראות את עצמי עם העזרה שיש, אני יכולה לראות, אני צריכה את התמיכה ואת העזרה הזאת.
שולי מועלם-רפאלי: מה צריך לקרות כדי שלא תחזרי להשתמש בסמים?
<י': זה תלוי בי.
דוד צור: ולזנות?
<י': גם תלוי בי.
<חגית פריידס: י', בתקופה שהיית סך הכול בסלעית ובשיקום, יש משהו שאת יכולה להצביע עליו שהיה חסר לך?
<חגית פריידס: שהיה חסר, בכל הטיפול והשיקום, להצביע על משהו שהיה חסר?
<י': משהו בי שהיה חסר?
<י': למה את מתכוונת?
<נעמה ריבלין: לא, משהו חסר במסגרת הזאת?
<נעמה ריבלין: משהו שהיה חסר שהיינו משלימים לך.
<י': לא היה חסר לי כלום.
דוד צור: אולי בשלב של הליווי אחרי זה לעבודה?
דוד צור: שתוכלי לעמוד לבד על הרגליים.
<נעמה ריבלין: בשלב שהיא הייתה זה עוד לא לעמוד על הרגליים.
<נעמה ריבלין: אתם תשמעו, אנחנו קצת מקדימים את ה- , אתם תלמדו ואני חושבת שגם פשוט לראות בחורה כמו מ', יש לנו אנשים שאתם תפגשו במרכז היום ובהוסטל, שנראו כמו מ', רזות ושדופות, אי אפשר להאמין איך תוך חודש וחצי, שהן נמצאות במסגרת ההוסטל, שהן מפסיקות להשתמש בסמים או - - -
דוד צור: י', קודם כל נראית נהדר, ובי"ת, גם נשמעת אינטליגנטית.
דוד צור: יש לך את כל מה ש - - - אם הייתי רואה אותך ברחוב, לא הייתי לעולם אומר שיש לך איזה מצוקת סמים, זנות וכן הלאה.
דוד צור: את יכולה בהחלט לעמוד על הרגליים ולהצליח כמו כל אחד.
דוד צור: הכול עניין בסוף של הרצון.
<י': - - -
שולי מועלם-רפאלי: אני רוצה לשאול אותך עוד שאלה אחת.
שולי מועלם-רפאלי: אנחנו נדרשים לא פעם לנקודה הזאת שבה, כמו שדוד אמר, שהחבר'ה נפלטים מהמסגרת.
שולי מועלם-רפאלי: מה יש בנקודה ההיא שהמדינה, החברה, צריכה לעשות, איך אפשר להחזיק את הילדים האלה?
שולי מועלם-רפאלי: כי אפשר היה להבין ממך שביום שנפלטת מבית ספר התחילה כל ההידרדרות.
שולי מועלם-רפאלי: השאלה אם זה שם ומה אנחנו יכולים לעשות?
<י': למנוע, את מתכוונת?
<י': צריך יהיה לדעת לזהות את זה, כדי למנוע את הדברים.
<י': ככה אני יודעת על עצמי.
שולי מועלם-רפאלי: לזהות מה?
שולי מועלם-רפאלי: את יכולה להגיד?
<י': את המחשבות, את ההתנהגות שלי.
דוד צור: את לא חייבת לענות לי, אבל חווית אלימות, התעללות בבית?
דוד צור: וזה משהו שיצא לך לדבר איתו עם היועצת בבית הספר?
<י': לא, זה היה סוד ואני פתחתי את זה בגיל מאוד מאוחר וזה מאוד השפיע עליי על החיים.
<י': בעקבות זה הלכתי להשתמש וזנות וכל ההידרדרות.
דוד צור: כמה אחים ואחיות יש לך?
<י': אנחנו חמש בנות ושני בנים.
דוד צור: והאחים/אחיות שלך, הם חווים, חוו, התעללות כזאת גם?
<י': לא, הם לא חוו, אבל יש גם מהם, משפחה בעייתית, גם משתמשים.
<נעמה ריבלין: אני חושבת שזה משהו שבאמת אפשר לדבר כאן על הרקע שממנו הן מגיעות, אבל אני אומרת את זה תמיד, י', זה הסיפור האישי שלה, אבל יש לנו 95% מהנשים שנמצאות איתנו בקשר שחוו פגיעה מינית מתמשכת בילדות, התחלת ההידרדרות קשורה לזה, העזיבה את המסגרות, את הבית.
<נעמה ריבלין: זה מתחיל שם, ודיברנו על זה גם בוועדה האחרונה.
<נעמה ריבלין: זה לא מקרה.
<נעמה ריבלין: מה שראינו זה לא מקרה קיצון, זה כל הנשים שלנו.
<נעמה ריבלין: ה-400 נשים שאנחנו בקשר, אם אני מדברת על 95%, אלה נערות שנפגעות בזמן היותן במערכת החינוך והן שומרות סוד כי זה מאוד מפחיד לפתוח ולספר כאן את הדבר.
<נעמה ריבלין: אני חושבת שאם אתה לא היית שואל, אז אולי גם - - - צריך לדעת איך לשאול ולברר ולהבין למה ילדה מתנהגת כמו שהיא מתנהגת ובורחת מהבית ובעצם מייצרת המון המון נקודות אדומות והתראה והיא לא הבעיה והנה - - - אפילו רק עכשיו הסיפור עם הזמר המפורסם, אני כבר שומעת שאומרים שהן אשמות והן לא תמימות והבנות הן ה - - - זאת אומרת זה נורא קל הרבה פעמים לשים ולתייג שהנערה היא הבעייתית, במקום להבין שהבעיה היא במי מנצל אותה ולא להפוך את הנערה בעייתית.
<נעמה ריבלין: נערה בורחת מהבית, מיד היא הופכת להיות בעייתית, שולחים אותה למצילה, צופיה, ולא עובדים נכון, היא באמת במצוקה.
<נעמה ריבלין: את אמרת, 'זה תלוי בי, הרצון שלי'.
<נעמה ריבלין: הרצון שלך, כשיש כזאת פגיעה מבפנים, אנחנו מבינים את התהליך, זה לא שאנחנו אומרים 'בואי' ומספרים עלייך כי את עברת דברים כאלה קשים, אבל זה ברור, ואמרתי לך את זה גם בשבוע שעבר.
<נעמה ריבלין: היא עזבה, היא ראתה מישהי שכבר יוצאת לעבודה, נכון?
<נעמה ריבלין: 'אה, היא מסתדרת, היא הגיעה לפניי ואני עוד תקועה בזה'.
<נעמה ריבלין: אמרתי שלכל אחת יש את הקצב שלה.
דוד צור: נעקוב אחרייך, י'.
דוד צור: אנחנו בונים עלייך שתצליחי.
<נעמה ריבלין: היא עכשיו בהכנה לעבודה, היא פה כמסגרת לתרגל, לקום בבוקר, לעזור פה.
<נעמה ריבלין: היא עוזרת לצוות, היא לא דיירת של המקום, היא פה בתקן של עוזרת ואנחנו בזמן הקרוב נמצא לה עבודה.
שולי מועלם-רפאלי: (סיור בדירת חירום נוספת)
<רות סופר: ברוכים הבאים.
<רות סופר: לאחר מפגשים סוערים בכנסת קיבלנו את התכנית וברגע שהוחלט שתל אביב באמת נכנסת לנושא עשינו עבודה של כל הניירת, של כל התכנית, הרכבנו את המודל ואת ההתאמה לתל אביב, כשהמטרה זה בעצם להקים את כל היחידות תוך רצף טיפולי אחד.
<רות סופר: אנחנו בו זמנית, עם ההקמה, עשינו מחקר יחד עם אוניברסיטת תל אביב.
<רות סופר: זה היה לפני חמש שנים.
<רות סופר: היה לנו חשוב לבדוק בעצם מודלים בעולם, איך הם עובדים, איך הם מתפקדים ואותו מחקר נעשה כסקירה ספרותית על שירותים ומרכזים שנותנים טיפול לנשים בזנות ולמדנו מהמחקר כמה חשוב הרצף הטיפולי.
<רות סופר: זאת אומרת השירותים צריכים לתת מעטפת מחבקת את האישה ולא להיות שירותים שמנווטים אותה, 'עכשיו את הולכת לפה, עכשיו את הולכת לפה', וראינו שזאת הייתה המסקנה של מרבית השירותים שקמו.
<רות סופר: המלצה של כולם שזה יהיה כך.
<רות סופר: דבר נוסף, למדנו שהשירותים והמרכזים לטיפול בזנות, ברובם הגדול צמחו מתוך העולם הוולונטרי, על ידי נשים שבעצמן היו בזנות והחליטו לעשות מעשה.
<רות סופר: ופה הייתה לנו הפריבילגיה הגדולה להישען על הידע הזה, אבל יחד עם זה ליהנות מהעובדה שהלגיטימציה וההחלטה והתקציבים באים מרמת המדינה.
<רות סופר: עם זה הלכנו, הקמנו ועדה מלווה ואז איתרנו את הצוות.
<רות סופר: בראשונה את נעמה.
<רות סופר: כשנעמה נכנסה לתפקיד היה שלב של איתור שאר חברות הצוות וככה יצאנו לדרך.
<רות סופר: הייחוד שלנו הוא באמת שהעבודה פה נעשית בעבודת שטח, הצוותים יוצאים החוצה, לחפש, לדבר עם הנשים ואחד הדברים שאתם תראו אפילו במבנה הזה, שהוא גם משמש כהוסטל וגם כמרכז יום, ואז בעצם אנחנו מתייעלים ומשתבחים, מאחר שהנשים שנמצאות בהוסטל, יש להן סדר יום מאוד מאוד מדוקדק ומסודר.
<רות סופר: באותו זמן באות נשים שהן בטיפול אמבולטורי ומצטרפות לתכנית.
<רות סופר: אז יש פה גם התייעלות וחיבור של שני הדברים.
<רות סופר: את הדירה ראיתם.
<רות סופר: דבר ייחודי נוסף זה יחידות מעבר.
<רות סופר: לאחר שהנשים משתקמות אנחנו שוכרים היום דירות בפלורנטין ואנחנו עושים את זה בשיתוף פעולה יוצא דופן ויוצא מהכלל עם משרד השיכון, כשבעצם המימון של שכר הדירה הוא ממשרד השיכון - - -
דוד צור: כמה דירות כאלה יש?
<רות סופר: אני נותנת את המעטפת.
<רות סופר: הדבר הייחודי הנוסף שלנו שבעצם אנחנו כל הזמן לומדות מהנשים עצמן.
<רות סופר: לומדות את התהליך, לומדות מהכאב, לומדות מההתנסויות שלהן והביטוי 'לדבר בגובה העיניים', אני חושבת שבסלעית אנחנו מיישמות את זה.
<רות סופר: הקשר עם העירייה הוא קשר מאוד מאוד חזק, יש לנו ועדת היגוי מ שותפת, התכנית מאוד מאוד מוכרת, גם במינהל, גם בעירייה, ראש העיר מגיע לפה הרבה.
<רות סופר: אחת לשנה אנחנו מכנסות כנס מקצועי, שמגיעים לשמוע מכל הארץ, סדר גודל של 300-400 אנשי מקצוע ולאחרונה, לאור הרבה דיונים שהיו, עיריית תל אביב גם שותפה בצורה מסוימת בתקציב.
<רות סופר: נעמה ואני נמצאות בקשר כמעט יומיומי, כך שהקשר בין שתי המערכות, הקשר עם המחלקות, ועם גורמים נוספים בקהילה, כולם יחד חוברים.
<נעמה ריבלין: אני גם אדבר על המסגרות.
<נעמה ריבלין: בדירה קצת הצטמצמנו בפעילות, אני כן רוצה טיפה רגע להרחיב למה זה סלעית ולמי היא מיועדת.
<נעמה ריבלין: קצת נגענו בזה כשהיינו בדירה.
<נעמה ריבלין: סלעית מיועדת לנשים על רצף של מעגל הזנות וכל זנות באשר היא, זאת אומרת אנחנו פוגשים גם נשים כמו שפגשנו בדירת חירום, שהן כבר בזנות וסמים ויש הלימה בין הזנות לסמים.
<נעמה ריבלין: הסמים באים באופן מסוים כדי לעזור להן לשרוד את הזנות, והזנות, הן צריכות להגדיל את הסמים וזה מעגל קסמים שאנחנו רואות, גם אישה כמו מ', ששלוש שנים לוקח לה, אנחנו מאמינות, אם אתם בעוד שנתיים תבואו, יכול להיות שהיא תהיה כבר בוגרת פה.
<נעמה ריבלין: זאת אומרת מבחינתנו, לכל אישה יש את הסיכוי, אבל זו באמת עבודה מאוד סיזיפית.
<נעמה ריבלין: כל הנשים שלנו עם רקע של פגיעות.
<נעמה ריבלין: אני אומרת 95% רק לשם הפרוטוקול, אני יכולה להגיד לכן שכמעט כולן.
<נעמה ריבלין: חלק מהנשים, הפגיעה המינית היא בכלל דבר מודחק, הן לא זוכרות אותה, או שהן זוכרות ולא נותנות לזה משמעות.
<נעמה ריבלין: אני אתן דוגמה על אישה שהגיעה אלינו לשיחה, זה היה אחרי פשיטה של המשטרה, היא בחורה נורמטיבית, אקדמאית, למדה מקצוע טיפולי באוניברסיטה וכל השנים, גם בילדות שלה, היא ילדה מאוד מאוד בשולי החברה ואף פעם לא הרגישה שהיא מסתדרת.
<נעמה ריבלין: היא הגיעה אלינו והיא אמרה לי, 'אני לא יודעת, קראתי את כל המחקרים', היא אקדמית, היא אמרה לי, 'קראתי את כל המחקרים למה נשים מגיעות לזנות, אני יודעת שפגיעות מיניות זה הנושא, אבל אני לא עברתי שום פגיעה מינית ואין לי מושג למה הגעתי לזנות.
<נעמה ריבלין: כנראה משהו דפוק אצלי'.
<נעמה ריבלין: ככה התחלנו את השיחות, אני והמטפלת שלה באופן אישי.
<נעמה ריבלין: ובפגישה השנייה והשלישית, קצת רקע, למדנו להכיר את המשפחה שלה והיא מדברת ואז היא מספרת שכשהיא הייתה ילדה בת 5 , בערך, היא לא זוכרת, אח שלה, המבוגר ממנה ב-12 שנה, הוא היה מגיע עם האופניים, לוקח אותה, היא הייתה גם עם אופניים, היא זוכרת אפילו את הצבע בורדו של האופניים, הוא היה לוקח אותה מאחורי הבניין, מפשיט, מוריד את התחתונים, דוחף אצבעות.
<נעמה ריבלין: ואת זה היא מספרת לי, ואמרתי לה, 'את יודעת, בפגישה הראשונה אמרת לי שלא עברת פגיעה מינית'.
<נעמה ריבלין: אז היא אומרת לי , 'את שאלת אותי על טראומה מינית.
<נעמה ריבלין: זה לא טראומה.
<נעמה ריבלין: אם את מתכוונת לזה, את יודעת עוד כמה עברתי?
<נעמה ריבלין: עברתי הרבה הטרדות, חבר של אמא שלי היה נוגע בי' ופרשה לי עוד איזה חמישה אירועים שנכללים בין הטרדה מינית למעשה מגונה לפגיעה מינית.
<נעמה ריבלין: וזאת אישה שאם שואלים אותה היא אמרה שהיא לא עברה.
<נעמה ריבלין: במנגנון הפסיכולוגי יש שני סוגי הדחקות.
<נעמה ריבלין: אחד, לא זוכרים אירוע, אחד זוכרים אירוע ולא נותנים לו את המשמעות שלו.
<נעמה ריבלין: לא לתת לזה את המשמעות הטראומטית זה איזה שהוא מקום שמאפשר כביכול לגדול נורמלי, אפילו אפשר לה להגיע לאוניברסיטה, אבל במקביל, בלי להבין, לשחזר את הקורבנות שלה בדרך שהיא לא מבינה אפילו למה, למה היא הגיעה למצב שהיא נקלעה לחובות, היא מצאה את עצמה - - - אמרתי לה, 'את יודעת, אז אפילו ללכת לגנוב, למה - - -?', 'לא, זה לא היה נורמטיבי, אבל משהו דפוק אצלי מבחינה מינית'.
<נעמה ריבלין: את זה היא יכלה להגיד.
<נעמה ריבלין: נשים מגיעות אלינו לטיפול כשהן מרגישות שהן הפגומות, שהן הסוטות, שהן אשמות, שמשהו דפוק אצלן.
שולי מועלם-רפאלי: כן, כי כאילו אם גם הוא וגם הוא וגם הוא וגם הוא נגעו בי, אז אני בטח המוקד.
<נעמה ריבלין: אני בטח אשמה.
שולי מועלם-רפאלי: את מדברת וזה מה שאני כאילו שומעת.
<נעמה ריבלין: רק בואו ניקח את הסיטואציה האחרונה, שאני קוראת בעיתון ואני מתכווצת, על הנערות האלה עם הזמר המפורסם, שאסור להגיד את שמו.
דוד צור: את מתכוונת לאייל גולן?
<נעמה ריבלין: שדרך אגב, אני אגיד את זה ואני מרשה לעצמי להגיד שאף אחת מהנשים שלנו כאן לא הופתעה ששמו שורבב.
<נעמה ריבלין: לצערי הרב, יש לי עוד רשימה של עוד זמרים ועוד מפורסמים שצורכים שירותי זנות.
<נעמה ריבלין: אסור לי להגיד את זה, בגלל שזה נאמר במסגרת של קבוצות טיפוליות, אבל כיוון ששמו כבר פורסם אז אני יכולה להגיד לכם שאף אחת מהנשים פה לא נפלה מהכיסא כש - - - כשהיה כתוב זמר מפורסם הן אמרו לי 'זה בטוח הוא'.
<נעמה ריבלין: אבל מה שמתחיל, אני שומעת, 'הן לא תמימות, הן שרמוטות, הן זה, הן רצו את זה'.
<נעמה ריבלין: זאת אומרת יש משהו בזה שהרבה יותר קל להאשים את הקורבן והן לוקחות על עצמן כבר את התפקיד של האשמות, ובמובן מסוים הזנות, בגיל 14-15, בדרך כלל גיל הכניסה לזנות בממוצע, בעולם מדברים 12-13, בארץ עד לא מזמן קראתי שזה 13-14 וגם בארץ מתחילים כבר לדבר על גיל 12-13.
<נעמה ריבלין: הדיווח אצלנו בסלעית, כשמדברים, זה 12-17.
<נעמה ריבלין: שאלת את י', היא אמרה 18, ואתה יכול להאמין שזה היה קודם.
<נעמה ריבלין: הן אומרות הרבה פעמים 18-19, כי שם זה מזוהה כבר כזנות תעשייתית, כשהן כבר קיבלו ממש לקוח במכונית, או כבר במכון, תמורה כספית מאוד ברורה, הן כבר כאילו כבר בחרו את הלקוחות, אבל הזנות מתחילה בגיל 13, 14, 15, עם לקוחות מזדמנים, הרבה פעמים טובות הנאה והרבה פעמים זה מתחיל כי הן בורחות מהבית בשביל להפסיק את ההתעללות המינית שקורית, וזה אפילו אקט גבורה, כי הן רוצות להפסיק את ההתעללות מבית והן מאוד מאוד טרף קל לאותם אנשים שמזהים את הקורבנות, שהם מזהים את הנזקקות שלהן לאהבה.
<נעמה ריבלין: כמעט כל אישה שנמצאת אצלנו בהתחלה אומרת, 'בכלל לא עשיתי את זה בשביל כסף, עשיתי את זה בשביל חום ואהבה, בשביל שייכות, בשביל שהוא יאהב אותי'.
<נעמה ריבלין: לכל אישה יש את הסרסור הראשון שלה, זה החבר הראשון שלה, הבן זוג שלה, הוא אהב אותה, הוא דאג לה, הוא יכול להיות בן 18 והיא בת 13, או 27 והיא בת 15, ומבחינתה הוא באמת באמת דאג לה.
<נעמה ריבלין: הוא נתן לה מקום לינה, הוא לקח אותה לחברים שלו, הוא גם ביקש ממנה לשכב עם החברים שלו, אבל הוא גם המשיך לאהוב אותה.
<נעמה ריבלין: אז יש איזה שהוא בלבול מאוד גדול בין מין לאהבה, במיוחד לילדות נפגעות תקיפה מינית בילדות.
<נעמה ריבלין: כי אם אבא שוכב עם הילדה שלו, ואני אפילו לא יכולה להגיד שוכב, זה אונס את הבת שלו על בסיס קבוע, מה שהיא לומדת להכיר זה אל"ף, שהיא שווה רק כשהיא אובייקט מיני, בי"ת, אם אבא שלה עושה את זה והוא זה שאמון על האהבה שלה, כבר משהו מעוות מתקבע בתוכה, שיחסים הם מחויבים להיות במין ואם אני רוצה שיאהבו אותי אני צריכה לתת, ואני צריכה לתת זה כמובן את התנועה המינית.
<נעמה ריבלין: והמתנות הראשונות הרבה פעמים זה מהגבר הראשון שפגע בה מינית, כי הרבה פעמים רגשות האשם, הוא קנה לה בושם, קנה לה מתנות וככה היא גם חושבת שזה אהבה.
<נעמה ריבלין: ואפילו במובן מסוים הן אחר כך משכללות את זה, הזנות, וזה אנחנו כן, כאנשי טיפול, יכולים להבין, היא הרבה פעמים אסטרטגיית הישרדות וגם אסטרטגיית כוח.
<נעמה ריבלין: אם קודם עד גיל 14 הייתי קורבן חסר אונים, פרוץ, כל אחד יכול היה לגעת בי בלי, אז יש לזנות חוויה של איזה שהיא שליטה וכוח.
<נעמה ריבלין: חוויה שבה סוף סוף משלמים עליי.
<נעמה ריבלין: אחת מהנשים שפעם טיפלנו אמרה לי, 'את יודעת, עד גיל 13', אבא שלה פגע בה מינית בבית והיא הוצאה למשפחה אומנת, בגיל 11 היא הוצאה מהבית בגלל הפגיעה המינית בתוך הבית והאבא האומן ושני האחים האומנים המשיכו לפגוע בה מינית, אז היא אומרת, 'עד גיל 13, תאמיני לי, הגוף שלי היה פרוץ', ואחד המשפטים שחרותים, היא אומרת לי, 'נכון שאומרים לנו פרוצות, אבל מתכוונים כי פרוצות, כאילו ההתנהגות שלנו, אבל היינו פרוצות, הגוף שלנו היה פרוץ, כל אחד נכנס בחינם ובגיל 13 החלטתי שיותר זהו, מי שרוצה לגעת, שישלם', ושישלם, הכסף הוא סוג של מדד לערך עצמי.
<נעמה ריבלין: זאת אומרת הייתי כלום, לפחות אם משלמים אני מרגישה שאני שווה משהו.
<נעמה ריבלין: יש לזנות בתחילת הדרך איזה שהיא חוויה של כוח ושליטה, שמתנפצת להן מחדש בכל סוף יום, כי את הסיפור הזה, כמו אותה בחורה שאומרת 'לא פגעו מי מינית, כי זה לא היה טראומה', מה שהיא אומרת טראומה זה שילדים קראו לה מלוכלכת ומסריחה, זה היא זוכרת כטראומטי, את הפגיעה המינית היא - - - דרך אגב, היום אחרי שלוש שנים של טיפול, היא יכולה לעשות חיבור והיא מבינה שעיוותו לה את כל המושגים של מין ואהבה ושהיא מוכנה לתת את עצמה בחינם גם היום, אחרי שלוש שנים שהיא כבר לא בזנות.
<נעמה ריבלין: הרבה פעמים ביחסים עם גבר היא מוצאת את עצמה מוכנה לשכב איתו, רק שהוא יאהב אותה.
<נעמה ריבלין: זאת אומרת זה דפוס שהתחיל והשתכלל בזנות ואחר כך כמובן בעבודה הטיפולית שלהן אנחנו מנסות מאוד לחזק אותן להאמין שהן שוות יותר מאשר הגוף שלהן.
<נעמה ריבלין: זו עבודה שבהחלט מוכיחה את עצמה, אבל אין ספק שזה משהו שלימדו אותן מגיל מאוד צעיר, שנתיים טיפול, זה לא שזה הוקוס פוקוס.
<נעמה ריבלין: אחד הדברים המאוד קשים שלהן פה בטיפול זה כמובן קשרים, יחסים, יחסי מין, גם עם החבר וגם עם הבעל, הרבה פעמים זה ממשיך לחוות מבחינתן כזונה-לקוח, כמשהו מאוד מתעלל.
<נעמה ריבלין: הן הרבה פעמים גם מוצאות באמת גברים מתעללים שוב.
דוד צור: מה אחוזי ההצלחה?
<נעמה ריבלין: אז כמו שאמרתי, בשנת שיקום אחת, אם אני לוקחת, אז מתוך ה-130 נשים שנכנסו למסלול שיקום, כ-40% משתלבות במעגל התעסוקה, אבל יכול להיות שיש נשים שעכשיו, כמו י', עזבה, היא הייתה פה כבר שמונה חודשים בהוסטל, כבר התקדמה, כבר עבדה שלושה חודשים, באמת בעבודה מצאה ומאוד התבלבלה עם גברים, וגברים מבוגרים זה משהו שמאוד מאוד פיזר אותה, ונפלה חזרה לשימוש בסמים וזנות.
<נעמה ריבלין: אפיזודה מאוד קצרה.
<נעמה ריבלין: זה הרצף, כי הייתה את דירת החירום שהמשיכה להחזיק אותה, היא לא יכלה להיות בהוסטל, כי בהוסטל זה לנקיות מסמים ולנקיות בזנות.
<נעמה ריבלין: אז במקרה אחר, אם לא היה רצף שירותי טיפול היו אומרים לה, 'יקירתי, שלום, אנחנו לא מטפלים בך'.
<נעמה ריבלין: סלעית המשיכה לטפל בה, אבל במסגרת הדירה ושם המשכנו להגיד לה, 'בואי תראי איך אפשר', היא הלכה לגמילה וחזרה לכאן.
דוד צור: הרצף הזה נמצא גם בבאר שבע וגם בחיפה?
<נעמה ריבלין: בבאר שבע לא.
דוד צור: בחיפה כן?
<נעמה ריבלין: בחיפה כן.
<נעמה ריבלין: בחיפה יש להם את אותו רצף, רק הכול קטן יותר, המספרים קטנים יותר.
<נעמה ריבלין: פשוט תל אביב, יש מדינת תל אביב, תל אביב סופחת אליה את זנות הפריפריה, אנשים שבאים לעשות כסף, כמו זמרים, אז גם מקרית גת ומהפריפריה באים לכאן, מנסים את מזלם, לפעמים שלוש פעמים בשבוע ואז הן מוצאות את עצמן נשארות לזנות.
<נעמה ריבלין: אבל בבאר שבע אין את הרצף הזה.
<קריאה: בחיפה זה גם יחסית מסגרת מאוד רחבה.
<קריאה: ממה שהבנתי, בבאר שבע זה רק התחלה של משהו, אפילו לא ישנות שם.
<נעמה ריבלין: הן לא ישנות, אני במקרה מלווה מהיום הראשון את באר שבע, כי היא באה אליי לפגישות.
דוד צור: אין כסף?
<נעמה ריבלין: 300,000 שקל.
דוד צור: כסף, זה הסיפור?
<נעמה ריבלין: 300,000 שקל זה לא משהו שאפשר - - -
<קריאה: אני חושבת שזה עניין של תקציב, כי מבחינת צרכי האוכלוסייה בוודאי צריך יותר.
<נעמה ריבלין: נכון.
<נעמה ריבלין: קודם כל יש דירות דיסקרטיות גם בדרום.
<נעמה ריבלין: הזנות, בכל מקום יש את המאפיינים שלה, אבל אנחנו יודעים שזנות היא זנות היא זנות.
שולי מועלם-רפאלי: ולא נגענו באילת, לצורך העניין.
שולי מועלם-רפאלי: אילת היא כאילו חור שחור בכלל בפני עצמו.
<נעמה ריבלין: אילת, אנחנו יודעים אפילו על תל אביביות שלנו, גיל 17, ברחו מהבית והתחילו את הזנות שלהן באילת והגיעו לכאן לתל אביב כבר עם כרטיס חתום שהן זונות מוכשרות וטובות.
<נעמה ריבלין: אילת זה ארץ תיירות המין, הכול באצטלה שזה לגיטימי.
<נעמה ריבלין: אני יודעת שמשרד הרווחה עכשיו עם עלם התחיל איזה שהוא פרויקט איתור של נשים בזנות באילת.
<נעמה ריבלין: אין ספק שצריך לעשות ולהשקיע גם שם.
<קריאה: אנחנו גם יצרנו קשר עם משרד התיירות.
<קריאה: אנחנו רוצים לעשות יום עיון או פאנל או משהו על כל הזנות שמתרחשת במלונות.
<קריאה: די בחסות, בין אם זה בעצימת עיניים ובין אם לאו - - -
<נעמה ריבלין: זה אפילו לא בעצימת עיניים, כי פקיד הקבלה בכל מלון באילת מחלק כרטיסי ביקור, אומר 'תלכו למכון הזה, או למכון הזה'.
<נעמה ריבלין: זאת אומרת זה אפילו במסגרת החוק יכול להיחשב כסרסרות, אבל זה מתקיים.
<נעמה ריבלין: מחוזיאדה, ספורטיאדה, זה ידוע.
<קריאה: מה זה מחוזיאדה?
<נעמה ריבלין: מחוזיאדה זה משרדי הממשלה יוצאים פעם בשנה על חשבון משלם המיסים ומגיעים אוטובוסים, כי אין מספיק נערות ליווי בזמן הנתון באילת, מגיעים אוטובוסים עם נערות ליווי מתל אביב.
<נעמה ריבלין: נערות ליווי זה שם מכבסה, מביאים זונות מתל אביב כדי לשעשע את הגברים, הבעלים שלנו שהם עובדים במשרדי ממשלה וכולם יודעים את זה וזו תופעה שצריך לקעקע.
<נעמה ריבלין: יש לנו עוד הרבה עבודה בוועדה.
דוד צור: בספורטיאדה כל שנה הייתי, מעולם לא - - -
<נעמה ריבלין: אתה לא בעניינים.
דוד צור: היינו ספורטאים.
<נעמה ריבלין: מי שיודע יודע ויודע גם איפה למצוא את זה.
<נעמה ריבלין: תראה, אני לא נכנסת לזה, אבל הבעל שלי הוא איש עסקים ואני יודעת, בכל הכנסים בעולם יש בסוף יום עסקים, הרבה פעמים מציעים ללקוח הישראלי 'בוא, יש קינוח'.
<נעמה ריבלין: הקינוח הוא לא עוגת קצפת, אלא מועדון חשפנות.
<נעמה ריבלין: זה בעולם.
<נעמה ריבלין: אז אני אומרת, לא כל אחד צורך את זה, יש בכל הכנסים האלה גם - - -
דוד צור: הרחבתי כבר את סמכויות הוועדה הזאת הרבה מעבר למה ש - - - אני לא מתכוון גם לפרוץ את גבולות הארץ.
<נעמה ריבלין: אז אני אומרת שזה מקובל אצל אנשי עסקים, אבל אילת היא בגבולות הארץ וזה קורה אצלנו.
דוד צור: זה ברור, אנחנו נצטרך לטפל בזה.
דוד צור: אותי מטריד דווקא מה שנאמר פה לגבי באר שבע, כי גם בדיון האחרון עשינו מיקוד דווקא לעניין הזה.
דוד צור: איך זה יכול להיות שאנחנו לא מייצרים את הרצף הזה לרוחב.
דוד צור: באמת, או שאין התארגנות עם הרשות המקומית.
<חגית פריידס: אני חייבת לומר, אני לא יודעת מה ההיסטוריה, כיוון שאני לא הרבה זמן בתוך התפקיד, אני לא יודעת מה ההיסטוריה של באר שבע.
<רות סופר: בתחילת הדרך, אני לא אשכח שאולמרט דיבר שם, ואז היו 30 מיליון.
דוד צור: נכון, במסגרת התכנית הארצית.
<רות סופר: והתקציבים כל הזמן יורדים.
דוד צור: צריך לומר בהגינות שזה היה 30 מיליון, לא 30 מיליון כל שנה אמורים להיות מוקצים לזה.
<רות סופר: כן, אבל איך אפשר לעשות תכנית תקציב אם היא לא תכנית שנתית?
דוד צור: לא, נדמה לי שהתכנית השנתית היא 10 או 11 מיליון.
דוד צור: אריאלה, אני טועה?
<נעמה ריבלין: לא, היא פחות.
<נעמה ריבלין: מה, התקציב של התכנית הלאומית?
<רות סופר: השנתית.
<נעמה ריבלין: השנתית של משרד הרווחה היא 6 נקודה משהו, לדעתי.
<רות סופר: ובבאר שבע?
דוד צור: לא, הרי יש את משרד הבריאות שמקבל ו - - -
שולי מועלם-רפאלי: כשמאגמים את כל התקציבים.
<רות סופר: עוד מעט תהיה יהודית מבאר שבע, ואז אפשר לקבל ממנה את כל הדיווח, ואפרת שרעבי, ממשרד הרווחה, שהיא - - -
<ענת זוהר: נעמה, יש לי שאלה, דווקא על מה שקורה כאן.
<נעמה ריבלין: אז אני עכשיו רוצה לספר קצת על הרצף שירותי טיפול ויש לנו שלוש נשים שהן - - -
<ענת זוהר: אני מייעוץ וחקיקה במשרד המשפטים.
<ענת זוהר: רציתי לשאול אם לדעתך סלעית נותנת מענה מספיק היום, או שבאמת בתוספת תקציב השירות שמציעים אותו היה משתנה.
דוד צור: אז אני גם שואל בשמך עוד שאלה, תרשי לי, על הפלטפורמה של משרד המשפטים, ודווקא מהביקור שעשינו בשבוע שעבר בדירות הדיסקרטיות.
דוד צור: בהנחה שזה יעבור, וזה יעבור, הנושא של הפללת הלקוח, איך על הרצף של הטיפול, הרי זה פתאום יעשה לכם פה איזה בום גדול מאוד, יזרוק לכם החוצה עוד למעגל הזה של המטופלות כמות גדולה מאוד.
<נעמה ריבלין: אז קודם כל, אני אתאר את מה שיש ואז אני אגיד גם מה חסר וגם אענה לעניין הזה, והלוואי שנגיע למקום הזה שיתדפקו לנו על הדלתות ונגיד מה עושים עם זה, כי אני מאוד מקווה שהחוק הזה יעבור.
<נעמה ריבלין: אני גם אתאר מה קרה בשנה הזאת שדובר על החוק וכמה נשים פנו אלינו בעקבות זה.
<נעמה ריבלין: אז רצף שירותי הטיפול באמת מתחיל עם דירת חירום, קו סיוע, תחת מזעור נזקים, נשים שעדיין בזנות פעילה ואנחנו מנסות ליצור את המוטיבציה שלהן ואת האמונה שלהן לצאת מהמעגל.
<נעמה ריבלין: אנחנו נמצאים כאן במסלול השיקומי, שכולל מרכז יום בשעות הבוקר, מסלול אינטנסיבי משמונה וחצי עד שלוש וחצי.
<נעמה ריבלין: גם לנשים שגרות מחוץ למקום וגם לנשים שגרות בהוסטל.
שולי מועלם-רפאלי: גם פה הן לא מוגבלות בזמן?
שולי מועלם-רפאלי: כמה זמן הן יכולות להיות בהוסטל?
<נעמה ריבלין: הן מוגבלות.
<נעמה ריבלין: דירת החירום זה עד שנה, אבל זה בעייתי, כי נשים, אתן ראיתם, לוקח להן שלוש שנים, הן נופלות, הן חוזרות, הן נופלות והן חוזרות, צריך יהיה גם להגדיר מה זה שנה, זה שנה רצף אולי.
<נעמה ריבלין: מרכז היום הוא עד חצי שנת טיפול כשהן מקבלות שם באיזה שהוא מקום הכנה לעולם התעסוקה, הן מקבלות הרבה מאוד פעילויות העשרה, קבוצות להעלאת הדימוי העצמי, קבוצות תעסוקה.
<נעמה ריבלין: יש לנו רכזת תעסוקה שהתפקיד שלה להכיר כל אישה ואישה ולייצר עבורה עבודה מתאימה, יש לנו רשת של מעסיקים ידידים, שכשיש שהיא בשלה לצאת לעבוד אנחנו מנסים להתאים לה את העבודה שמתאימה לה, אם זה ברשת מסעדות, או כקופאית, הנהלת חשבונות או פקידה, תלוי מה היא למדה או מה היא עתידה ללמוד.
<נעמה ריבלין: המסלול הזה הוא בין שלושה חודשים לחצי שנה, נשים שבאות מהבית עד חצי שנה, נשים שגרות בהוסטל ומשתלבות במרכז היום, כבר אחרי שלושה-ארבעה חודשים רכזת התעסוקה לומדת להכיר אותן ומוציאה אותן לעבודה.
<נעמה ריבלין: בממוצע בין ארבעה לחמישה חודשים אישה מההוסטל כבר יוצאת מהעבודה, בהנחה שפשוט לה יש את המרחב הטיפולי אחר הצהריים.
<נעמה ריבלין: חלק מהנשים שמשתלבות במרכז יום זה גם נשים שזקוקות למקום מענה אינטנסיבי, תחת קורת גג, כי בחוץ הן מסכנות את עצמן.
<נעמה ריבלין: כל שהות שלהן דקה בחוץ זה חזרה אולי לזנות, וזה אומר שעם איום כלכלי היא תמצא ספונסר או גבר והיא מיד תחזור לזנות.
<נעמה ריבלין: זנות הרבה פעמים תחזיר אותה לסמים.
<נעמה ריבלין: אז יש לנו את המסגרת של ההוסטל.
<נעמה ריבלין: קרינה היא גם מדריכה בהוסטל והיא עוד מעט תספר, היא גם אישה שעברה את התהליך המדהים שלה בעצמה והיא תיכף תספר גם מהמקום הזה.
<נעמה ריבלין: מחצית מהצוות שלנו זה מנטוריות, נשים משוקמות, שהיו בזנות או בסמים או בשניהם ביחד והן מנטוריות שלנו והן מחזיקות את ההוסטל ואת דירת החירום בשעות הלילה, אבל גם מהוות מודל עבור הנשים.
<נעמה ריבלין: זה מרכז יום.
<נעמה ריבלין: ההוסטל מיועד ל-12 נשים, בו זמנית, יש לנו 12 מיטות עד שנה.
<נעמה ריבלין: אחרי שנה פיתחנו עוד שתי דירות מעבר, שזה לא במסגרת התכנית הלאומית, אלא איזה שהוא הסכם שעשינו עם משרד השיכון, שהסיוע בשכר דירה שהנשים זכאיות לו נכנס לחשבון שלנו ואנחנו משכירים את הדירה עבורן, הן משלמות לנו איזה שהיא השתתפות עצמית וככה אנחנו ממשיכות ללוות אותן עוד שנת ליווי ופיקוח.
<נעמה ריבלין: דירת המעבר מלווה על ידי הצוות המקצועי שלנו, של ההוסטל.
<נעמה ריבלין: זאת אומרת זו בעצם הרחבה של פעילות ההוסטל במסגרת התקציב שלא קיים, אבל עם איגום משאבים מבחוץ.
<נעמה ריבלין: אני יכולה להגיד לכם שללא דירות המעבר גם ה-40% שאמרנו היו יורדים חזרה ל-10%, כי ללא שימור ה - - - וגם בשנה השלישית והרביעית שלהן, י' קצת תספר, כי היא בוגרת שלנו עקיפה, היא הייתה בדירת חירום, עברה ליחידה, היא אם חד הורית והיא תספר על התהליך שלה.
<נעמה ריבלין: אני מעדיפה שהן יספרו.
שולי מועלם-רפאלי: אני רציתי לשאול, בעצם את מכניסה לפה רק אישה שבאה בעצמה?
<נעמה ריבלין: בלי ילדים.
שולי מועלם-רפאלי: בלי ילדים, בלי - - -
<נעמה ריבלין: אחד הדברים שחסרים ואחד הדברים שמהיום הראשון שראיתי את התכנית הלאומית, התרעתי ואמרתי שאחד הדברים שחסרים זה לתת מענה לאמהות חד הוריות.
<נעמה ריבלין: אישה שהיא אם חד הורית ורוצה לעזוב את בן הזוג המתעלל, או לחילופין אין בכלל בן זוג אבל עם ילד קטן בן שנה, שנה וחצי, אני לא יכולה להציע לה את ההוסטל.
<נעמה ריבלין: במקביל הסיוע בשכר דירה, לא תמיד היא זכאית לו, כי אולי היא עוד נשואה תחת לא זכאית והן באמת כורעות תחת הנטל של לגדל ילדים, לפרנס אותם ואני לא יכולה לתת להן את המענה של היחידה.
<נעמה ריבלין: בעבר הייתה יחידת אילנות, שהיא הייתה מותאמת, לפחות למכורות שביניהן, והיא גם נסגרה.
<נעמה ריבלין: זאת אומרת היום מדינת ישראל לא נותנת מענה לאמהות חד הוריות בכלל.
<נעמה ריבלין: משהו שבאמת אין במענה של התכנית.
<נעמה ריבלין: לגבי הנושא של - - -
שולי מועלם-רפאלי: הפללת לקוח.