GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<נעמה ריבלין: והיה והפללת לקוח תצליח, ובכלל האוכלוסייה, ההוסטל, 80% מהנשים שנמצאות בו אלה גם נשים שהיו מכורות לסמים, שזקוקות מאוד מאוד לגבולות ולמסגרת.
<נעמה ריבלין: למדנו עם השנים שהנשים שמגיעות מהדירות הדיסקרטיות, נשים שהן לא מכורות לסמים, עם מאפיינים עם יותר חוזקות ויותר תפקוד לכאורה גם לפני שהן נשאבו לזנות, פחות צריכות הוסטל, אבל צריכות טיפול ואנחנו פתחנו מסלול אמבולטורי.
<נעמה ריבלין: הן מגיעות אלינו פעם בשבוע, לפעמים, כשאנחנו עוד מאתרות אותן והן עדיין בזנות, הן מגיעות לשיחה פעם בשבוע, בשביל לברר איך אפשר לצאת, מה אנחנו יכולים להציע להן, איך, אם הן יפסיקו עכשיו, הן ישלמו את שכר הדירה, איך הן ישלמו.
<נעמה ריבלין: אנחנו מתחילות לעשות איתן את הפאזל הזה של איך מפסיקים.
<נעמה ריבלין: כי אישה בהוסטל מקבלת כאן את המענים, אישה שבחוץ, איך עושים את הפאזל הזה כשמפסיקים, איך היא תתחיל להאמין שמה-4.5 אלף שקל היא תצליח להתקיים.
<נעמה ריבלין: דרך אגב, אחד הדברים הכי מרגשים, שאנחנו מצליחים לשלב אישה במעגל התעסוקה, היא מקבלת את התלוש הראשון, זה אפילו לפעמים רק 4,700, והיא בוכה מהתרגשות, כי אף אחד לא ניצל אותה ואף אחד לא פגע בה.
<נעמה ריבלין: אנחנו עוזרות לה להגיע גם לקבל סיוע בשכר דירה, ושוב, גם שם לפעמים זה מוגבל.
<נעמה ריבלין: שם יש עוד כל מיני נקודות תפר שמדינה צריכה לקחת בחשבון.
<נעמה ריבלין: הנשים שמגיעות מהדירות הדיסקרטיות, באמת יש לנו בסביבות ה-20-30 נשים מתוך סך ה-130-140, שהן המאפיינים של האוכלוסייה הזאת.
<נעמה ריבלין: אני יכולה להגיד לכם שבחצי השנה שהחוק מאוד עמד באמצעי התקשורת, זה עבר בקריאה טרומית, בכלל היו הרבה אנשים שחשבו שהוא עבר לגמרי ואנחנו יוצאות לסיור והנשים, חלקן מאוד לא אהבו את החוק הזה.
<נעמה ריבלין: הן כעסו עליי באופן אישי, 'מה את עושה לנו?
<נעמה ריבלין: את לוקחת לנו קליינטים, את משאירה אותנו בלי שום דבר, את שומטת מאיתנו את הקרקע'.
<נעמה ריבלין: גם נשים בשיקום כאן אמרו לי, 'אבל מה יהיה?
<נעמה ריבלין: אם אני לא אסתדר בחיים האלה ואני ארצה לחזור לזנות, אז אתן לוקחות לנו את הפרנסה העתידית, ובכלל החוק הזה לא יצליח'.
<נעמה ריבלין: שאלתי אותן למה, אז הן אמרו, 'כי, אתם יודעים, אם תצליחו, אז בכלל יהיה אונס של יותר נשים שלכן, יותר בנות שלכן ייאנסו'.
<נעמה ריבלין: כשהיא אמרה לי את זה אמרתי לה, 'מה זה בנות שלכן?
<נעמה ריבלין: מי זה הנשים שלכן?
<נעמה ריבלין: אני ואת זה נשים אחרות?
<נעמה ריבלין: ' אמרתי, 'למה גם לך מגיע להיאנס ולבת שלי לא?' היא אמרה לי, 'אני כבר רגילה, שנים אנסו אותי.
<נעמה ריבלין: ואת יודעת מה, יש לי אפילו תפקיד', כאילו 'אני המגנה שלכם, של החברה, שלא יאנסו אתכן'.
<נעמה ריבלין: הם הפנימו את התפקיד של להיות פח הזבל האנושי, וזה אני חושבת, אותך אני לא צריכה לשכנע, את האנשים בוועדה, למה החוק הזה הוא מסר, גם אם כרגע נשים אומרות, 'מה אתם עושים לנו?' אנחנו בעצם אומרים להן, 'אנחנו לא מאמינות שזה מה שאתן שוות, אנחנו מאמינים שכמדינה וכחברה אנחנו נספק לכן אלטרנטיבה, אתן שוות יותר מהגוף שלכן.
<נעמה ריבלין: ואם כילדות פגעו בכן ונתנו לכן להאמין שזה מה שאתן שוות, אנחנו היום אומרים לכן שאתן שוות יותר'.
<נעמה ריבלין: וזה המסר.
<נעמה ריבלין: ואני אתן דוגמה.
<נעמה ריבלין: בתקופה הזאת של חוק הפללת לקוח הסתובבנו בתל ברוך, אנחנו יוצאים לסיור עם הרכב הפרטי שלי ואישה, דרך אגב היא טרנסג'נדרית, מכירה אותנו כבר שלוש וחצי שנים, ארבע שנים, 'אתן מקסימות, נהדרות, אתן עושות עבודת קודש'.
<נעמה ריבלין: בחנוכה אנחנו עם סופגניות, 'אתן באמת עושות עבודת קודש, אבל אני לא צריכה שום דבר, תעזרו למכורות'.
<נעמה ריבלין: ובשבוע הזה שהיה בתקשורת אני התראיינתי בתכנית של ליל שישי והיא אמרה לי, 'ראיתי אותך מתראיינת, מאוד לא הסכמתי איתך עם שום דבר' ובמשפט השלישי היא אמרה, 'הסכמתי איתך עם כל מילה, אנחנו סופגות פה השפלות, אנחנו סופגות פה - - -', ואז היא אמרה לי, 'תקשיבי', היא הכניסה את הראש לחלון, אמרה לי, 'אני בת 45, מה יש לך להציע לי במקום?
<נעמה ריבלין: ' אז אמרתי לה, 'חשוך פה עכשיו, זה לא המקום לדבר, בואי תני לנו את מספר הטלפון שלך, קחי עוד פעם, נדבר איתך מחר בבוקר, תבואי לאחד העם ונדבר'.
<נעמה ריבלין: למחרת נוצר הקשר והיא הגיעה, והיא אמרה לי 'לאט לאט, אני לא יכולה לצאת מהזנות כל כך מהר', אמרנו לה 'בסדר', תוך חצי שנה היא עובדת היום בשירות לקוחות במענה באחת החברות הגדולות.
<נעמה ריבלין: היא לא הייתה מסוגלת להתנתק מהזנות לגמרי, היא פעמיים בשבוע, לפעמים פעם בשבוע, בתל ברוך, כי היא גם עם חובות אדירים, היא קצת הסתבכה עם הימורים והשוק האפור, וגם קשה לה עוד להאמין שאולי זה - - - היא שומרת על - - - אבל היא עובדת והיא מאושרת והיא אומרת, 'אני מרגישה סוף סוף בעולם הנורמטיבי'.
<נעמה ריבלין: בארבע השנים, לפני חוק הפללת לקוח, פתאום היא הרגישה שהקרקע נשמטת לה, והיא בת 45 ובאמת מה אפשר להציע לה.
<נעמה ריבלין: אני רואה שאתה ממהר וכן חשוב לי שהנשים ידברו כי אני תמיד הקול שלהן בוועדה, אבל עכשיו אפשר לשמוע את הקול האמיתי שלהן.
<נעמה ריבלין: וכל מה שאני מביאה לוועדה וכל מה שאני יודעת זה לא מהאוניברסיטה, זה רק מהן, הן לימדו אותי הכול.
<נעמה ריבלין: נתחיל עם ק'.
<נעמה ריבלין: נעשה 5-7 דקות כל אחת, כדי שכולן יספיקו.
<נעמה ריבלין: תתחילי את.
<נעמה ריבלין: גם איך זה התחיל, מה העבודה שלך כאן.
<ק': טוב, שמי ק', אני בת 33.
<נעמה ריבלין: אם זה לפרוטוקול של הוועדה, אז או שם בדוי, או שאת רוצה בכלל שלא - - -
דוד צור: לא, השמות לא יהיו.
<ק': האמת שלא כזה אכפת לי.
<ק': אני בת 33, נכון להיום.
<ק': אני נולדתי באוקראינה ככל משפחה נורמטיבית, אמא ואבא.
<ק': כשהייתי בת 4 ההורים שלי התגרשו, אמא התחתנה עוד פעם.
<ק': בעצם נכון להיום, עם כל המודעות ועם כל הדרך שעשיתי, אני יודעת שהזנות הייתה בבית מהתחלה.
<ק': מאז שעוד הייתי ממש תינוקת אני זוכרת כל מיני מצבים שהייתי רואה את אמא שלי.
<ק': הייתי נורא ילדה עם שמחת חיים ואהבתי את החיים ותמיד נשאבתי לדמות אבהית, לגברים יותר גדולים ממני, וכשאמא שלי התחתנה עם הגבר הזה, חשבתי שיהיה לי אבא והאבא הזה פגע בי מינית בגיל 11 וזה המשיך תקופה ארוכה.
<ק': לא הייתה לי זכות, לא לספר לאף אחד ולא להגיד לאף אחד, כי הכול היה נורא כזה מטאטאים מתחת לשטיח ואסור לדבר על רגשות ואסור להביע את הזעם הזה החוצה, צריך שהכול יהיה נראה נורא נורא יפה.
<ק': ועם כל זאת הייתי תופסת את אמא שלי בכל מיני סיטואציות עם גברים אחרים.
<ק': בעצם הזנות הייתה פרוצה כבר בבית מגיל נורא נורא קטן, אפילו מגיל 3-4 אני זוכרת כל מיני תמונות שלא הייתי צריכה להיות שם.
<ק': בעצם בבית גם ספגתי המון אלימות, המון השפלות מבחינה שאת אפס, את לא שווה ובגיל 16 ברחתי לארץ.
<ק': חשבתי שברחתי מגיהינום ומסתבר שהגעתי לגיהינום.
<ק': נערה שאין לה אף אחד כאן בארץ - - -
שולי מועלם-רפאלי: עלית במסגרת נעל"ה?
<ק': לא נעל"ה, של סל"ע הראשונה, הסוכנות היהודית, למרכז קליטה ששם הייתה קרחנה אחת שלמה.
<ק': הייתי מעורבבת עם הגברים, הייתי יוצאת בלילה מהפנימייה סתם להסתובב, לקבל קצת חום.
דוד צור: באיזה מרכז קליטה?
<ק': חדרה, מרכז קליטה בית אליעזר.
<ק': גם שם לא הסתדרתי.
<ק': שם בעצם התחיל אצלי ממש בתדירות אלכוהול, כי רציתי להשתייך לחברה, רציתי להיות, לא יודעת, מופרעת כמו ילדים אחרים, שישימו לב אליי, להיות חלק, חלק מהעם הזה.
<ק': אני זוכרת לילות שהייתי יוצאת, הייתי נערה בת 16, של הריגוש הזה, השייכות.
<ק': סתם הייתי תוספת טרמפים, נוסעת בטרמפים כדי לקבל קצת מחמאות, שמישהו רק יתעניין בי, שקצת יראה לי שאני שווה, ייתן לי קצת יחס.
<ק': הייתי גם שוכבת עם גברים בטרמפים, סתם בשביל לקבל היום סיגריות, ולא ידעתי שזה זנות.
<ק': הייתי צריכה להתקיים, הייתי חוזרת עם חבילות מסטיקים, שוקולדים, מפנקת ילדים בפנימייה.
<ק': העיקר זה היה הביטחון שלי, שהייתי יכולה לקנות חברים דרך כל החומריות הזאת.
<ק': ככה בעצם המשכתי, סיימתי את הפנימייה.
<ק': נכון שבאותה תקופה לילדים אחרים הגיעו משפחות, קרובי משפחה.
<ק': אותי הזמינו לישיבה ואמרו שתוך שלושה ימים אני צריכה לעזוב את הפנימייה ואני מצאתי את עצמי עם שתי מזוודות בראשון לציון, בלי בית, בלי שפה, ישנה ככה על המזוודות, מטוסים עוברים מעליי.
<ק': ואני לא פחדתי, כי היה לי כל כך מוכר וידוע, שאני אמצא איזה שהוא גבר שיעצור וייקח אותי.
<ק': וזה באמת מה שקרה.
<ק': הגבר הזה שהיה, הוא יכול היה להיות סבא שלי, שהוא עצר והיה נורא נחמד ושאל אותי מה אני עושה כאן לבד ומה קרה, אז אני, עם העברית שלי הסברתי איכשהו ומצאתי את עצמי אחרי כמה שעות אצלו בבית.
<ק': הוא נתן לי חדר, הוא היה קצין במשטרה.
<ק': איזה שבוע ראשון הוא היה נורא נורא נחמד ואחרי זה כאילו הייתי צריכה לשלם על זה שאני חיה שם.
<ק': מה יכולתי לתת מעבר לגוף שלי?
<ק': זה מה שידעתי לתת.
<ק': אני כל החיים שלי חשבתי שאישה, אם היא רוצה להגיע למשהו, אז היא שווה דרך הגוף, דרך הנשיות שלה היא יכולה להגיע לכל מקום.
<ק': אפילו לא חשבתי שמשהו לא בסדר.
<ק': אם הוא נותן לי מיטה חמה ואיזה שהיא מקלחת וזה אז אני חייבת לשלם לו, לא היה לי כסף, אז מה שאני יודעת זה לתת את הגוף שלי.
<ק': ואז כבר הייתי משתמשת בסמים קלים, בגראס, ואיזה יום הוא מצא אצלי - - -
שולי מועלם-רפאלי: סליחה, כיוון שלא גדלתי בסיטואציה הזאת, מה זאת אומרת הייתי כבר משתמשת.
שולי מועלם-רפאלי: איך הגעת לזה?
שולי מועלם-רפאלי: מי נתן לך את הסמים הקלים האלה?
<ק': הסמים הקלים עוד הגיעו באוקראינה.
<ק': זה נורא פשוט, בחברה אני תמיד הייתי מוצאת את עצמי עם ילדים רעים, כי אם בבית אמא שלי אמרה שאני אפס ולא שווה כלום ורק תסתכלי את אמא של רבקה, תראי את הילדים של שולה, איזה חמודים ואת זבל, אז ברור שאני אמצא את עצמי בזבל אחר כך.
<ק': אז תמיד הייתי מתחברת.
<ק': אז סמים קלים, הם עוד התחילו באוקראינה, כשעברתי פגיעה מינית.
<ק': הזעקה שלי, בדרך טובה לא יכולתי לבוא לאמא ולספר לה, כי היו לי חרדות שהיא לא תאמין לי, קודם כל, זה דבר ראשון, ודבר שני, הייתה לי גם חרדה שלא יאמינו לי ואני אקבל מכות, אמא תקבל מכות, כי הבן אדם הזה היה נורא אלים והוא איים עליי, הוא אמר שאם אני אגיד משהו הוא יחנוק אותו ויחתוך לאמא שלי את הראש.
<ק': לילדה בגיל 11, לשמוע דברים כאלה, אני חושבת שזו טראומה מהלכת.
<נעמה ריבלין: אני כן רוצה להגיד מילה על הסמים.
<נעמה ריבלין: אולי לא אמרתי את זה עד הסוף, גם כשהיא אמרה שאלכוהול כבר היה שם ברקע, הרבה נערות שעוברות, גם נערים, האלכוהול והסמים, הסמים הקלים, הם איזה שהיא תרופה כנגד הכאב הזה, כדי לטשטש ואפילו לא לזכור, או לא להרגיש את התחושה הכול כך קשה שהאבא, האבא החורג, מי שפוגע בי, אז הן מתחילות לשתות אלכוהול הרבה פעמים כבר בגיל 14.
<נעמה ריבלין: כששואלים אותם מתי הן התחילו סמים, הן אומרות 19-20, אבל - - - או לוקחות טיפול פסיכיאטרי, יש תרופות הרגעה בארון, אז הן מתחילות לבלוע כדי לשכך את ההצפה של הכאב.
<נעמה ריבלין: לכן אז מה שרואים הרבה פעמים זה נערות שמתנהגות בצורה מופקרת ובצורה שבאמת לא מצליחים לקיים איתן, הן לא יכולות לשבת בבית הספר, הן לא מרוכזות, הן בורחות, הן כבר משתמשות בסמים קלים.
<נעמה ריבלין: הסמים הקלים נובעים מאותה בעיה, של הפגיעה בתוך הבית.
<ק': ובעצם ככה הוא תפס אותי עם הגראס בתוך הבית וזרק אותי, אמר שהוא לא יכול לאפשר שזה יקרה לו בבית, כי התפקיד שלו חשוב ואמר לי 'חמודה, תעזבי את הבית'.
<ק': די מהר מצאתי את עצמי בבית אחר, עם חברה שכבר משתמשים בסמים יותר קשים, וכשאני פעם ראשונה נגעתי בסם שנקרא הרואין, כל הכאב, כל העצב הלך.
<ק': זה פשוט התלבש עליי, זה נתן לי כזה שקט בנשמה, שאי אפשר לתאר את זה.
<ק': בעצם כך התחלתי את הסמים.
<ק': הייתי בת 18 כשהתחלתי לגעת בסמים קשים.
<ק': וכמובן הדרך שלי הייתה כל כך קצרה, כי אני ידעתי שאני לא בן אדם שיילך עכשיו לעבוד, כי אני צריכה להשתמש.
<ק': הדרך הייתה ללכת לעבוד בקליניקות מסז'ים, שזה עדיין עוד לא מה שנקרא סקס, אבל זה גם כסף קל ודי מהר - - -
<נעמה ריבלין: זה לא מסז' של שיאצו.
<נעמה ריבלין: תסבירי.
<ק': לא, זה מסז', עושים הרפיה, בסוף המסז' כן מתפשטים ועולים על הגבר עם הגוף, עם השמן.
<ק': זה איכסה.
<ק': ומהחזירות שלי לסמים, כי הסמים לא היו משתיקים לי את הכאב, אני אמרתי, אני לא רוצה יותר לעבוד בשביל בעל הבית, אני נערה ואני יפה, אני יכולה להרוויח יותר כסף, מצאתי את עצמי בכביש בבורסה, עובדת לעצמי.
<ק': כמובן הגודל של השימוש גדל, כי הכאב, היה בלתי אפשרי להכיל אותו, הידרדרתי לחיי רחוב, לא היה לי כבר בית.
<ק': מי שאתם ראיתם היום בדירות חירום, הבנות, אני אחת מהן.
דוד צור: ילדים יש?
<ק': לא, אני רווקה.
<ק': אין ילדים.
<ק': מה שראיתם היום בדירת החירום, אני אחת מהבנות האלה, שהייתי חיה בקרטונים.
<ק': בתקופה שלי, למזלי עוד לא היו כל הסודנים שם והדברים האלה, אבל גם לא הייתה דירת חירום, מקום שהיה אפשר לבוא לקבל מיטה חמה, שאף אחד לא נוגע בך שם.
<ק': ועבדתי בזנות בתחנה המרכזית והשתמשתי בסמים וככה חייתי כדי להשתמש והשתמשתי כדי לחיות, ומקליינט למנה, ממנה לקליינט, וכל הזמן בחרדה שלא יהיה לי במה לשבור קריז.
<ק': אני עליתי לדרך, ב-2006 אני נכנסתי לכלא, כי התעייפתי לעבוד בזנות, מצאתי לעצמי סוחר, כי נפלתי להיות קורבן, כדי שאני אוכל לממן את הסמים שלי, אז תמורת זה הייתי שוכבת איתו ומוכרת לו סמים ושומרת עליו, מעבירה לו סמים ממקום למקום.
<ק': ופשוט לא היה לי כבר כוח, אני הייתי מתפללת, כי כל הזמן היה שם איום שאם משהו יקרה אז אני אשלם מחיר, ייקחו אותי לבדואים ואף אחד לא ימצא אותי, ממש איומים קשים, ופשוט הייתי מתפללת, שאו שאלוהים ייקח אותי, כי אין לי כוח, הייתי שוקלת 39 קילו, מוזנחת, בלי שיניים, הרוסה, הרוסה, ובאיזה יום נעצרתי עם הסמים של אותו סוחר ונכנסתי לכלא למאסר של שמונה חודשים בנווה תרצה.
<ק': לא היה לי מושג מה אני עושה אחרי המאסר.
<ק': אחרי המאסר הציעו לי תכנית ששם הכרתי את נעמה, שבזמנו היא הייתה מנהלת הוסטל רש"א.
<נעמה ריבלין: אני ניהלתי את ההוסטל של האסירות המשוחררות, עוד לא היה סלעית גם.
<ק': בעצם שם היה המקום היחיד שבאמת שמע וקיבל אותי וחיבק אותי ונתן לי אהבה ואמר לי 'הכול בסדר, אנחנו מאמינים בך, את שווה יותר', ומשם התחלתי את הדרך שלי.
<ק': נכון להיום אני כבר נקייה מסמים שמונה וחצי שנים, לא בזנות תשע שנים, מאז שנכנסתי לכלא ובעצם ככה התחלתי את הדרך שלי, בהוסטל של אסירות משוחררות, שגם כבר שם הנושא המקורי היה זנות, כי גם שם כבר התחלנו קבוצות זנות ושם זה התחיל.
<ק': אחר כך נעמה התחילה לעשות עבודת הקודש הזאת והתקבלתי להיות כאן מדריכה.
<ק': להגיד לכם שזה לא קל?
<ק': זה ממש לא קל, יש פיתויים בחוץ.
<ק': עדיין, עדיין, עם כל הדרך, לפעמים הזיכרונות האלה צפים, הביטחון פשוט הרוס.
<ק': אמנם היום פחות וזה טוב שיש לי היום את המקום הזה.
<ק': אני עד היום ממשיכה טיפול, אם זה בקבוצות זנות, אם זה פרטני, אני לא רואה את עצמי בלי זה.
<ק': הפיתויים בחוץ הם כל כך גדולים, זה לא קל לנהל היום חיים, עדיין הטראומות האלה יושבות, הכעס יושב.
שולי מועלם-רפאלי: כשהיית אמורה ללכת לצבא, מישהו יצר איתך קשר?
שולי מועלם-רפאלי: כשבאת לארץ היית בת 16, בגיל 18 כולם אמורים פה ללכת לצבא, נוצר איתך איזה שהוא קשר מצד הצבא?
<ק': נוצר איתי קשר, עצם זה שבאתי מוזנחת ומשומשת ומשתמשת בסמים, ואין עם מי לדבר שם.
<ק': אז הפרופיל ישר מורידים ו - - -
שולי מועלם-רפאלי: נעמה, מה הקשר של המערכת הצבאית?
שולי מועלם-רפאלי: או שהצבא אומר 'עד כאן'.
<נעמה ריבלין: לא, הצבא לא שש לקבל נערים ונערות שכבר נפלטו לגמרי ממסגרת, בעייתיים, עם שימוש כבר בסמים, כבר גראס, אלכוהול.
<נעמה ריבלין: כשאני הייתי שם, זה כבר לפני שלושים שנה, היה אז פרויקט נערי רפול והיה קצת יותר, אבל זאת ילדה שנפלטה מהמערכת, היא כבר הסתובבה ברחובות, על הצבא כבר אף אחד לא דיבר איתה.
דוד צור: גם נערי רפול, זה לא היה מסגרת ל - - -
<נעמה ריבלין: לכולם.
שולי מועלם-רפאלי: לא לסוג הזה.
<ק': אני עליתי לדרך בגיל 26, עליתי בגיל 16, זה 12 שנה בארץ, אף אחד לא פנה אליי אף פעם ולא שאל אותי 'מה יש לך? מה קרה איתך?
<ק': אכלת/לא אכלת?' פשוט הייתי כמו עלה נידף ברוח, היום פה, מחר שם.
<ק': איפה שכאילו המזל יזרוק אותי.
<ק': אף אחד, לא הרווחה, לא שום דבר, כלום כלום כלום כלום.
<נעמה ריבלין: כשאני אמרתי בכנסת שזה לא מקרה קיצון מה שראינו, לזה התכוונתי.
<נעמה ריבלין: כי המקרה של ק' הוא מקרה, בוואריאציות שונות, אז היא דרך עלייה ואצל מישהי זה אחרת, שהן באמת איפה שהוא בגיל 14, 15, 16, הפגיעה המינית מוחצנת על ידי התנהגות בעייתית שבאמת קשה גם אולי לעשות איזה החזקה במסגרות הקיימות, אבל משהו שם צריך - - -
דוד צור: אז אנחנו מבינים שהגעת עם הטראומה, אבל הגעת למסגרת חדשה ואמרת על המרכז קליטה ועלייה שזה שם מסגרת, שלכאורה המסגרת הזאת הייתה אמורה לשים אותך על איזה מסלול של לימוד השפה, כישורי חיים, משם אולי ללכת לצבא, אבל בסוף לא.
דוד צור: זאת אומרת זה נפלט.
דוד צור: את מכירה עוד הרבה כאלה שם?
<ק': אני מכירה הרבה, אולי מתוך 120 ילדים שהגענו דרך הסוכנות היהודית, בפנימייה שלי, ואני גם נסעתי בהתחלה לפנימיות אחרות, כי חברים מהעיר שלי גם הגיעו לכל מיני פנימיות אחרות, אחוז נורא נורא נמוך שהצליח.
<ק': הרבה הידרדרו לסמים - - -
שולי מועלם-רפאלי: זאת אומרת שהעלייה הזו בלי ההורים היא לא - - -
<ק': שום מקום, שום דבר, פשוט לא רואים שם, זה פשוט לא מעניין.
<ק': בבוקר את קמה, את מסטולית, מה את עושה, כאילו לא מעניין.
<ק': הגעת לאולפן/לא הגעת לאולפן, נותנים לך קורת גג ולא מעניין כלום, מעבר לזה שום דבר.
<נעמה ריבלין: אני חושבת שזה מחדד את זה, אני מדברת על פגיעה בבית, אני מדברת בעיקר על הפגיעה בבית, כי היא הדבר הראשון, אבל כמובן שלזה מצטרפים עוד גורמי סיכון, כמו הגירה, עוני, בתים מאוד מפורקים.
<נעמה ריבלין: אלה דברים שיכולים ל - - - כי לא כל אישה שעברה פגיעה מינית גם תגיע לזנות, וגם לא כל אישה ענייה תגיע לזנות.
<נעמה ריבלין: זאת אומרת זה צריך להיות הרבה פעמים כמה דברים שחוברים ביחד.
<נעמה ריבלין: הרבה פעמים, כשק' מספרת את זה, אני ממש יכולה לדמיין את הנערה הזאת, את הקלות הבלתי נסבלת שנערה כזאת יכולה להיות מנוצלת.
דוד צור: גם יש הרבה נקודות על הרצף הזה שאפשר היה להתערב בהן ולעצור את זה.
<חגית פריידס: ככה מתחדד לי, הקשר בין המערכות לוקה.
<ק': עד היום, אתם לא מאמינים, יש לי טראומה, אני יכולה לנסוע באוטובוס, אני רואה קבוצה של נערות ואני פשוט אשב ואני בוחנת אותן כל כך, כאילו לראות, אולי מישהי במצוקה, אולי מישהי עוברת את מה שעברתי.
<ק': זה עצוב, זה עצוב.
<ק': אם היה פשוט יותר אנשים שהיו שמים לב ובאמת לנסות לזהות את הסימנים הראשונים, אולי באמת האחוז של הזנות של הנערות היה יורד הרבה.
<נעמה ריבלין: לשאול את השאלה אם עברת פגיעה.
<נעמה ריבלין: היום זה כבר קצת יותר, אבל עדיין לא מאתרים מספיק.
<נעמה ריבלין: י', בבקשה.
<י': קוראים לי י'.
<י': אני מתחברת לכל מילה עם ק'.
<י': אני לא אכנס לילדות.
<י': הגעתי לארץ, אני בת 40, יש לי שלושה ילדים, 24, 14 ובת 3.
<י': הגעתי לארץ בשנת 2000 עם בעלי ואחרי חודש הוא עזב אותי עם שני ילדים קטנים.
<י': אז גם אני צריכה לפרנס את הילדים, אני בלי שפה, אין אף אחד בארץ, אז ראיתי את המודעה שיש מסז' וזה, אמרתי בסדר, ויצא לי אותו דבר כמו שק' סיפרה.
<י': אחר כך הגעתי למכון, כי הייתי צריכה לעבור את עצמי, לדרוך על עצמי, כדי לתת אוכל לילדים, כי בזמן הזה הבן שלי היה בגיל 10 והקטן בן 5 שנים.
<י': וזהו, גם חשבתי שאני יכולה, יפה, יכולה לעבוד בלי בעל בית והתחלתי לעבוד בתל ברוך.
<י': אחרי כמה שנים, הגרוש שלי לקח את הילד הקטן, זה שבר לי את האדמה מתחת לרגליים.
<י': אז לא רציתי פשוט לחיות.
<י': אז התחלתי לשתות וגראס והכול והראש עדיין עובד וזה לא עוזר וחשבתי שאני אשתגע.
<י': הלכתי לכל מקום שמישהו יהרוג אותי, לא יודעת, כי אני כבר לא יכולה לחיות.
<י': הוא לא עזר, לא עזר בשקל, בכלום, ופתאום המדינה נותנת לו את הילד, כי יש לו משפחה, יש לו כסף, יש לו - - - ואני לא לבד.
<י': בעלייה, הרבה הרבה אמהות שאיבדו את הילדים שלהן.
<י': לקחו מהן.
<י': רציתי למות, פשוט נכנסתי לתחנה המרכזית ואמרתי אולי אני אזריק, אולי אני אמות, שכבר די, הראש לא עובד, פה אני חנוקה וכאילו לא רצו לקחת אותי.
<י': אז פתאום הרגשתי שקט כזה, כל העייפות והראש, וככה זה התגלגל, כמה שנים הייתי ברחוב והייתי כאילו בשביל מה לחיות.
<י': נכנסתי לדירה שהייתי משכירה וסתם חשבתי שמה אני צריכה כל זה אם אין לי ילדים.
<י': אז עזבתי את הכול, אמרתי, אני, אני לא צריכה שום דבר.
<י': ככה התגלגל, לא היה בשביל מה לחיות, בלעתי כל יום כאילו - - - לחיות, אין בשביל מה לחיות.
<י': ככה שמעתי על דירת החירום.
<י': מצד אחד זה טוב, שהיה לי מקום חם ואוכל ובגדים ומקלחת, מצד שני אם היו נותנים לי זמן לחיות עוד, אז הייתי אולי נשארת שם.
<י': אם הייתי חיה בכלל.
דוד צור: כמה זמן את פה?
<נעמה ריבלין: כמה זמן היית בדירה.
<י': בדירה הייתי שנה ונתנו לי, כאילו, 'או שאת הולכת לגמילה או שאת יוצאת לרחוב'.
<י': לרחוב כבר אין לי כוח.
<י': לגמילה הלכתי ולא הצלחתי, לא יכולתי, לא הייתי, וכל פעם, אף פעם לא מוכנים, אבל ניסיתי ולא החזקתי, אחרי חודש עוד פעם הלכתי עם צעקות 'אני לא מוכנה, אני לא רוצה'.
<י': ונשארתי.
<י': זה באמת היה מאלוהים, זה לא הכוח שלי, כי זה בדיוק היה גשם וקור ואני במיטה מסתכלת בחלון וכאילו חום, אם היה חם ושמש אולי הייתי בורחת, כי הקריז זה כאבים מכל הכיוונים, זה פיזי, זה נפשי וריקנות כזו.
<י': כל הזמן שהייתי היה גשם וקר והתפללתי כל יום תודה לאל שאני פה, שאני לא בקריז וברחוב ובקור הזה.
<י': ככה עברתי את זה.
<י': הגעתי לכאן, לא יכולתי, כי בשטח ההוא הבנות, לא יכולתי להסתדר עם הבנות, כל הזמן הייתי לבד, ופה פתאום מסגרת ולחיות כמה בנות, לא יכולתי.
<י': לא החזקתי.
<י': אז הלכתי בעוד מקום, ביחידה, ונולדה לי ילדה, הייתי גרה אצל מישהו וכל פעם - - - אז היו לי מחשבות כבר להשאיר את הילדה, איפה אני אשאיר אותה?
<י': ברחוב?
<י': איפה אני אקח אותה?
<י': אין לי כלום.
<י': אז ברחתי לקהילה לאמהות - - -
<נעמה ריבלין: אילנות זה קהילה של הרווחה עם הרשות למלחמה בסמים והייתה שם יחידה עד לפני חצי שנה, סגרו את זה לפני חצי שנה.
<נעמה ריבלין: ביחידה, הייתה לה שנה שם ועוד שנה בדירות מעבר כמו שלנו לאמהות עם ילדים, והיא נסגרה עכשיו משיקולים, לא ברור מה.
<נעמה ריבלין: ובאיזה הוא אופן אז עוד היה מענה לאמא לטפל עם הילדה שלה.
דוד צור: הילדים עכשיו אצלך?
<י': לא, הגדולים כבר גדולים.
<י': הקטן, שכבר 14, עדיין אצל הגרוש, אני עכשיו רק רושמת לו מכתבים, זה בתהליך.
<י': אבל כמו שהייתה יחידה, אני רציתי להגיד שמאוד מאוד מאוד חשוב, כי היה לנו כאילו הכול בסדר, היה לי חדר לבד עם הילדה והכול יפה, אבל המון המון אמהות איבדו את הילדים שלהם, כי לא קיבלו מה שהיו צריכים לעשות.
<י': כאילו לקבל קבוצות לזנות.
<י': בכלל נשים, אם יש איזה שהיא סדנה, אז טוב, 'אמהות, יש לכן זמן, כאילו דוחים אותנו'.
<י': אז לא הדרכה הורית, זה פתאום שהיה פיקוח שם, כאילו איפה כסף וזה, לא היה מסודר.
<נעמה ריבלין: קצת נקצר, כי גם ס' צריכה לדבר.
<נעמה ריבלין: ובאמת אחרי היחידה י' פנתה אלינו, כי היא הכירה את סלעית עוד מדירת החירום, והיא בעצם יצאה אחרי שנתיים טיפול עם ילדה בת 3, אבודה לגמרי, אומרת 'אין לי שקל בשביל להתחיל', לא הצליחו לחסוך איתה כסף, מה שאצלנו, דרך אגב, אני לא יודעת, נשים אצלנו יוצאות מההוסטל עם חיסכון של 15,000 שקל או 12,000 כדי שיהיה להן ל - - - אבל היא הגיעה באמת והצמדנו אליה ממש חונכת, אחת המדריכות שלנו שליוותה אותה כדי למצוא דירה.
<נעמה ריבלין: לא היה אפילו פנקס צ'קים כדי לשלם לבעל הבית.
<נעמה ריבלין: לכן אני אומרת, משהו צריך לעשות שם, במיוחד אמהות.
<נעמה ריבלין: פעוטון, אי אפשר לרשום אותה עד שאין לך דירה ובלי פעוטון היא לא יכולה למצוא עבודה, ואיך מוצאים עבודה כשעוד הילד לא בגן?
<נעמה ריבלין: זה בכלל היה אוגוסט.
<י': כל הסיבוב הזה, בסוף אני כן חזרתי לפה וכן ביקשתי את העזרה, כי התחילו לאיים שם שייקחו את הילדה אם אין לי לאן ללכת ויודעים שאין לי כסף, אז פניתי לסלעית והיה לי המון המון עזרה של למצוא דירה, של לקחת אותי לכל מיני מקומות, לעירייה, לרשום את הילדה, וגם עד שמצאתי כמה שעות עבודה, לא עבדתי חודשיים כי היה סוכות והייתה בעיה, אז הייתי באה, אוכלת פה ותרומות.
<י': כאילו מה שהייתי צריכה אני כן קיבלתי.
שולי מועלם-רפאלי: ועכשיו את עובדת?
<י': אני עובדת ארבע שעות.
שולי מועלם-רפאלי: והילדה?
<י': הילדה בגן ואני מחפשת עכשיו עבודה אחרת, במשרה מלאה.
<נעמה ריבלין: שזה מאוד קשה, כל הנושא של משרת - - -
<ק': היא לא בהוסטל, היא שוכרת דירה.
<י': זו בעיה, שאני משכירה לבד, לא מקבלת, ממש קצת סיוע.
<נעמה ריבלין: אני חושבת שבאמת עוד נושא שצריך, הנושא של אמהות חד הוריות.
<נעמה ריבלין: באמת לחשוב רחב, עם עוד גורמים, איך לעזור להן.
<נעמה ריבלין: הן יכולות לעבוד הרבה פעמים משרת אם, 8-7, מאוד קשה למצוא, רוב המשרות של תקרת הזכוכית שלנו זה משמרות והן לא יכולות לעבוד משמרות, אז אנחנו כמעט ולא מוצאים להן עבודה.
<נעמה ריבלין: היא כרגע תקועה בעבודת ניקיון, שהיא יכולה יותר, אנחנו לא אוהבים לשים אותן בעבודות ניקיון, אבל אמרנו שהיא חייבת, היא חייבת לפרנס כרגע את הילדה.
<נעמה ריבלין: היא בעבודת ניקיון ואנחנו מנסים למצוא לה עבודה של משרת אם וזה מאוד מאוד קשה ללא תעודות ו - - - ס' היא של תחילת הדרך.
<ס': נעים מאוד, שמי ס', אני אומר בקיצור, יש לי גם קבוצה מאוד חשובה.
<ס': טיפה על הילדות: אני בת יחידה עם שלושה אחים.
<ס': הגעתי מסנט פטרבורג.
<ס': אמא שלי התגרשה כשהייתי בת 14, ובעצם בגיל 14 ברחתי מהבית, כי הרבה אלימות הייתה בבית ובלגנים שנים רבות.
<ס': הכרתי מישהו יותר מבוגר ממני בעשר שנים - - -
שולי מועלם-רפאלי: כל זה כבר היה בארץ?
<ס': לא, זה היה ברוסיה עדיין.
<ס': איתו התחלתי להשתמש בסמים ובגיל 22 עליתי לארץ עם אמא שלי, כאמא חד הורית, אמא עם שני אחים, אחי אחד נשאר ברוסיה, יותר גדול ממני, ואני איתה ביחד.
<ס': לצבא גם לא הלכתי, כי הייתי כמו גבר בבית, מפרנסת את הבית, עוזרת לאמא.
<ס': גם הייתי גרה אצל מישהו בתוך העבודה, הלכתי לעבוד בעבודה רגילה, אבל בבית הוא נהיה כמו ספונסר שלי, כי לא יכולתי להרים את המשפחה, אמא שלי הייתה חולה וגם לא עבדה אז הייתי צריכה לעזור לאחים שלי הקטנים.
<נעמה ריבלין: מה זה כמו ספונסר?
<נעמה ריבלין: זה אומר ששכבת איתו.
<ס': ברור, כן.
<נעמה ריבלין: זה לא תמיד ברור פה לכולם.
<ס': שכבתי איתו, כי - - - זה נמשך שלוש-ארבע שנים.
<ס': אחרי זה הכרתי מישהו - - -
שולי מועלם-רפאלי: ובכל השנים האלה המשכת להשתמש בסמים גם?
<ס': לא, לא, כשהגעתי לארץ, הגעתי מסנט פטרבורג לאילת, לא ידעתי פשוט איפה לקנות והתחלתי לשתות וודקה וככה שברתי את הקריז שלי והפסקתי עם ה - - - פעם ב- שותה, וזה המזל שלי בעצם.
<ס': אחרי זה הכרתי מישהו בגילי, בגיל 40, אני עכשיו בת 39, הוא יותר ממני בשנתיים.
<ס': הכרתי אותו, הבאתי שני ילדים.
<ס': אני לא יודעת איך להסביר את זה בדיוק, אני עכשיו בהתחלת הדרך, כאילו, אני רק עכשיו לומדת את ההרגשות שלי, מה שאני עברתי ואיך הגעתי בכלל לכל זה.
<ס': עם הכאב הזה, מה שאני עברתי, שהייתי צריכה לפרנס וחייתי עם הבן אדם הזה ברוסיה, בוא נאמר שהוא ניצל אותי בתור ילדה, 14, הייתי צריכה לגור עם גבר בן 28, שהוא משתמש בסמים ואני גם השתמשתי, כדי לפרנס את אמא שלי.
<ס': וכל הדברים האלה, שהגעתי לפה והייתי בבית כמו רכוש כזה של הגברים, היו משתמשים בי.
<ס': ראיתי בהם - - - כל הזמן הייתי צריכה למשוך מהם.
<ס': וכשהבאתי את הילדים שלי עבדתי עבודה רגילה, הכול בסדר גמור, התחלנו, היה לנו קצת בלגנים בבית, התחלנו לריב וזה, נזכרתי בילדות שלי ולא הייתי רוצה שהילדים שלי יראו את זה, התחלתי לשתות וודקה, עזבתי את הבית, שוב פעם אותו דבר, סמים, הגעתי לדירת חירום ומשם המדריכות עזרו לי.
<ס': באמת עזרו לי.
<ס': עזרו לי להגיע לגמילה.
<ס': כל הסיפור הזה עכשיו חמש שנים, ההתארגנות שלי והכול.
<ס': עכשיו הייתי בגמילה חודש ימים, פה אני כמעט חודשיים, עזרו לי להיות בקשר עם הבנות שלי, כבר ראיתי אותן ואני מאושרת.
שולי מועלם-רפאלי: בנות כמה הילדות?
<ס': 11.5, עוד מעט 12 ו-8.5.
דוד צור: איפה הן?
<ס': הן אצל אבא שלהן.
שולי מועלם-רפאלי: והן חיות חיים רגילים?
<ס': חיים רגילים, הן עברו טיפול פסיכיאטרי - - -
שולי מועלם-רפאלי: והאבא שלהן הוא בן אדם רגיל?
שולי מועלם-רפאלי: הוא עובד?