GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<הייג'ר אבו שארב: גם בבית חולים, כשרצינו לאסוף מידע על כמה ילדים מגיעים למיון מהכפרים הבלתי מוכרים, לפצל את המידע הזה, לא הצלחנו לקבל כי כל ילד שמגיע לבית חולים מקבל איזה שהוא מספר או משהו כזה או שם משפחה שלא תמיד שם המשפחה הוא באמת אומר על הילד הזה אם הוא בכפר בלתי מוכר או בכפר מוכר, אז מבחינה זו גם חשוב לעשות איזה שהוא מחקר, במיוחד בכל הנושא של בריאות הנפש של החברה הערבית והבדואית בנגב, נשים, לעשות מחקר כדי באמת לבדוק את המצב באמת בשטח.
<הייג'ר אבו שארב: אנחנו משערים שכל נתון שאני אציג אותו, תיקחו בחשבון שבכפרים הבלתי מוכרים הבעיה הרבה יותר גדולה.
<הייג'ר אבו שארב: אני אציג קצת נתונים על הכפרים הבלתי מוכרים, כמה מרפאות וכמה בעיות ספציפיות לכפרים הבלתי מוכרים, אבל אני גם אציג לכם את הבעיות הכלליות.
<הייג'ר אבו שארב: בדרום יש 45 כפרים בלתי מוכרים, מתוכם 33 כפרים שאין בהם שירותי רפואה בכלל, רק ב-12 מהם יש מרפאות ראשוניות, ותיכף נגיד לכם מה זה מרפאות ראשוניות, ורק ב-8 מתוך הכפרים הבלתי מוכרים יש טיפות חלב.
<הייג'ר אבו שארב: שעות הקבלה לרופא אצל ערבים 13 שעות לכל 1,000 תושבים, לעומת 21 שעות לכל 1,000 תושבים יהודים.
<הייג'ר אבו שארב: לבדיקות מעבדה, בדיקות דם, סוכרת, לחץ דם, דופק, משקל וגובה חשיבות גבוהה מאוד לזיהוי ומניעה בשלבים מוקדמים.
<הייג'ר אבו שארב: שעות העבודה השבועיות ל-1,000 תושבים עומד על שעה בכפרים, לעומת 3 שעות ביישובים יהודיות.
<הייג'ר אבו שארב: זאת אומרת האחות או הבדיקות האלה, בדיקות הדם וכל זה, לא נמצאים בקופת חולים כללית, לדוגמה.
<הייג'ר אבו שארב: במרפאות בכפרים אין רפואה מקצועית, רופא ילדים, והמרחק הפיזי מונע מהאנשים להגיע לשירותים.
<הייג'ר אבו שארב: 45 מהנשים הערביות בדואיות דיווחו שהן לא מגיעות לבדיקות, או לעיתים רחוקות הן מגיעות.
<הייג'ר אבו שארב: במרפאות בכפרים אין תרופות למחלות כרוניות.
<הייג'ר אבו שארב: ולהוסיף את הנושא של החשמל, אפילו בבתים אי אפשר לשמור את התרופות של סוכרת, לדוגמה, אם אנחנו מדברים על אינסולין.
<הייג'ר אבו שארב: בדיקות מיוחדות לנשים כמו בדיקות סוכרת היריון, אק"ג וספירת דם, לא קיימות כלל במרפאות של כללית בכפרים הבלתי מוכרים.
<הייג'ר אבו שארב: יחס רופא-קהילה עומד על רופא אחד לכל 3,116 תושבים, לעומת רופא אחד לכל 892 בחברה היהודית.
<הייג'ר אבו שארב: יחס אחות-קהילה עומד על 3,751 לעומת 657 ביישובים יהודיים.
<הייג'ר אבו שארב: בנוסף על כך אי הנגישות של הנשים לשירותים, נגישות פיזית, נגישות לשפה, נגישות כלכלית ונגישות לתרופות, בדיקות וטיפול הולם, דבר המביא לבעיות, וניתן לראות את שיעורי התחלואה והתמותה של נשים בישראל, הם גבוהים בהשוואה לשיעורי התחלואה והתמותה של נשים במדינות המערביות.
<הייג'ר אבו שארב: זאת ועוד, בתוך האוכלוסייה של הנשים בישראל קיים קשר ברור בין תחלואה למצב כלכלי.
<הייג'ר אבו שארב: מקרה קיצון מתגלה בבחינה של תוחלת החיים של נשים ערביות, אני מדברת פה בכלל, כי לא הצלחתי להשיג נתון שמדבר על הדרום, נמוכה בפי 2.7 שנים מתוחלת החיים של נשים יהודיות.
<הייג'ר אבו שארב: זה מהלמ"ס של 2011.
<הייג'ר אבו שארב: דוח של משרד הבריאות על מצב הבריאות בישראל ל-2010 מצביע על שיעורים גבוהים של סרטן בקרב יהודים, אבל ישנה מגמת עלייה חדה הרבה יותר בקרב ערבים בשנים 79'-2007 בהשוואה ליהודים.
<הייג'ר אבו שארב: בשנים אלה נצפתה עלייה של היארעות סרטן מכל הסוגים בכ-27% בנשים יהודיות, לעומת זאת בנשים ערביות בכ-150%.
<הייג'ר אבו שארב: הנתון הזה הוא בכלל האוכלוסייה בישראל.
<הייג'ר אבו שארב: בנגב הייתי שמחה לקבל נתון מדויק על השיעורים פה.
<הייג'ר אבו שארב: באוכלוסייה הערבית עלו שיעורי התמותה מסרטן בכ-33% בנשים, שיעורי הנשים הנבדקות בבדיקות ממוגרפיה 51% אצל נשים יהודיות לעומת 36% אצל נשים ערביות.
<הייג'ר אבו שארב: זה בישראל בכלל.
<הייג'ר אבו שארב: אבל תארו לכם, בנגב פה זה בכלל, אני חושבת שזה נתון אחר ובטח למשרד הבריאות יש נתונים יותר מדויקים על הנגב ועל הבדיקות.
<הייג'ר אבו שארב: שיעורי התמותה ממחלות לב בנשים ערביות גבוהה פי 1.3 בהשוואה ליהודיות.
<הייג'ר אבו שארב: שיעורי תמותה משבץ מוחי גבוהים יותר בקרב נשים ערביות, פי 1.7.
<הייג'ר אבו שארב: אצל נשים ערביות בדואיות יש אנמיה, 47%, דלקות בדרכי השתן 53%, מחלות נשימה וסוכרת.
<הייג'ר אבו שארב: שיעורי הסוכרת הגבוהים ביותר נמצאים בקרב נשים ערביות, לשליש הנשים בגילאי 55 ומעלה יש סוכרת.
<הייג'ר אבו שארב: אחוז הנשים החולות בסוכרת טייפ 2 הגבוה בארץ נמצא ברהט.
<הייג'ר אבו שארב: 33% מהנשים הבדואיות חוות דיכאון לאחר לידה, לעומת 10% אצל נשים יהודיות.
<הייג'ר אבו שארב: תמותת תינוקות במחוז דרום עומד על 11 לכל 1,000 לידות חי לעומת 3.9 בקרב יהודים.
<הייג'ר אבו שארב: תשתיות של בריאות.
<הייג'ר אבו שארב: הנגב סובל מזמינות נמוכה יותר של שירותי בריאות, מהם רופאים כלליים, רפואה בקהילה, רופאי שיניים, אחיות מוסמכות, כוח עזר רפואי, מיטות אשפוז, עמדות חירום, מכשור רפואי כמו סי.
<הייג'ר אבו שארב: טי ועוד מחסור ברופאים וכל העניין הזה של תשתיות בריאות.
עליזה לביא: מה מספר התושבים פה?
<הייג'ר אבו שארב: 2,500.
עליזה לביא: אני ראיתי מרפאה.
עליזה לביא: יש פה רופא אחד במרפאה.
<הייג'ר אבו שארב: יש רופא אחד במרפאה.
<הייג'ר אבו שארב: כן.
<קריאה: עכשיו עזבו הוא והעוזרת שלו.
עליזה לביא: עזבו, ולא מגיע מחליף?
<קריאה: לפני חצי שעה.
עליזה לביא: בסדר, אבל יש פה כל יום רופא?
עליזה לביא: הרופא הזה כל יום נמצא כאן?
<הייג'ר אבו שארב: כל יום נמצא כאן.
<הייג'ר אבו שארב: במרפאה.
<הייג'ר אבו שארב: ויש אחות אחת.
<הייג'ר אבו שארב: אין תרופות, אין בדיקות.
<נטלה גמיל: אני עובדת שירותי בריאות כללית.
<נטלה גמיל: בדרך כלל כשיש מרפאה קטנה, ביישובים כאלה אי אפשר לשים מרפאה גדולה, אז יש חדר שיש בו מרפאה קטנה, רופא, אחות וחדר תרופות.
<נטלה גמיל: זה נכון שיועצים ודברים כאלה - - - אני לא מייצגת את הכללית, לא מגנה על הכללית, אבל יש תשתיות כאלה שגם לא מאפשרות נגישות לפתוח מרכז רפואי ענק לכל אישה.
<נטלה גמיל: לכן יש את הבסיס, השתדלו, ואני אומרת שאני לא דוברת של הכללית, אני עובדת סוציאלית, אבל השתדלו לשים במרכזים כאלה מרפאה קטנה, רופא ואחות וחדר תרופות ושאר היועצים ורפואה מורחבת, זה בעיר, בבאר שבע.
עליזה לביא: זאת אומרת באר שבע נותנת את המענה?
<הייג'ר אבו שארב: כן, שהאישה תסתדר, ללכת לעיר.
<נטלה גמיל: נכון, אני מבינה, יש את התשתיות הבעייתיות לשבטים, זאת הבעיה של המדינה שצריכה לפתור, אבל מבחינת ההנגשה של שירותי הבריאות לאוכלוסייה, הם נורא משתדלים.
<הייג'ר אבו שארב: משתדלים, אבל אם אנחנו מדברים על זכויות, אז אנחנו אומרים שהזכויות הן לא - - - אחד חצי זכות ואחד זכות מלאה.
<נטלה גמיל: נכון, את מציגה הרבה נתונים שהם הסטטיסטיקה וזה בסדר, אבל אנחנו מציגים את הבעיה, כן, יש את כל הסוגיות האלה, למרות שהקופות נלחמות כדי להשיג יותר נתונים טובים מבחינת רפואה מונעת וכל הבדיקות - - -
<הייג'ר אבו שארב: יש נתונים.
<הייג'ר אבו שארב: על פי זה פיזית הם ייתנו - - -
<נטלה גמיל: פיזית, בפועל, אני אומרת לך, הם נלחמים שיעשו ממוגרפיה, הם נלחמים שיעשו מדדים.
<נטלה גמיל: גם האוכלוסייה שלנו עדיין לא מודעת לצורך הזה.
עליזה לביא: כמה נשים מוכנות לעשות - - - ?
<הייג'ר אבו שארב: אם היא לא מודעת, אז צריך ל - - -
<נטלה גמיל: במרפאה, לפעמים נעזרים בי כדי לשכנע, פשוט לא מאמינים בזה.
<נטלה גמיל: זה עניין של תרבות.
<קריאה: אז צריך לחשוב איך אפשר לקדם את זה.
<נטלה גמיל: בדיוק.
<נטלה גמיל: אז אני שואלת את עמותת יסמין איך אפשר לקדם את זה בנושא הבריאות.
<נטלה גמיל: אוקיי, אני גם שואלת, כאילו מה כל עמותה תורמת לעניין הזה מבחינת קידום בריאות.
<נטלה גמיל: איך אנחנו מקדמים.
<נטלה גמיל: אני מכירה את - - -
<הייג'ר אבו שארב: אנחנו רוצים לתרום, שהזכויות לא יקופחו.
עליזה לביא: הזמן שלנו קצר והנתונים האלה מוכרים לנו וגם שמענו אותם בסיור שלנו בנצרת.
עליזה לביא: אבל מה שהייתי כן רוצה לשמוע מכם, ודווקא את זה אנחנו מאוד רוצים לבוא וללמוד מכם, מה אתם הייתם מוציאים דווקא מהמקום שלכם כעמותות, כמי שמכירות את הנשים הבדואיות, על ההבדלים התרבותיים, על האחרוּת, איך אפשר לבוא ולשנות מתוך הקהילה עצמה.
עליזה לביא: בואי תגידי לי את, למשל, תני לי דוגמה, לגבי מודעות, לגבי סוכרת, למה כאן המצב של נשים הן סוכרתי יותר?
עליזה לביא: האם אין מודעות לגבי תזונה, האם אפשר להביא תכניות בהתאמה?
עליזה לביא: האם העניין של השפה?
עליזה לביא: האם העניין של אי אמון ברפואה?
עליזה לביא: או החשדנות?
<הייג'ר אבו שארב: זה כל מה שאת אמרת.
עליזה לביא: מעבר לנתונים.
עליזה לביא: נתת סקירה, בואי נעצור כאן, זה כרגע לא מקדם, אני רוצה ללמוד ממך, מכן, אתן הנשים שיודעות מכירות, משכילות, יודעות לספר את הסיפור, איך אנחנו יכולים לתקן.
<נטלה גמיל: לקדם את המודעות.
<הייג'ר אבו שארב: אנחנו מבחינתנו הזכות לבריאות היא לא מתחלקת לאנשים שיקבלו את כל הזכויות של הבריאות כמו שצריך ואנשים לא, אז אנחנו רוצים שבכל כפר תהיה מרפאה.
<הייג'ר אבו שארב: המרפאה, למרות שהיא נמצאת פה, אם אישה חולה סוכרתית, ניקח חולת סוכרת שמגיעה לרופא, היא מגיעה לרופא, הוא נותן לה מרשם, היא צריכה להגיע לכביש הראשי כדי שתגיע לקנות את התרופה במרפאה שהיא או בשגב שלום או בבאר שבע, אז היא צריכה לשלם על התרופה הזאת כפול מאישה שגרה בסביון.
<הייג'ר אבו שארב: כי היא משלמת גם - - -
עליזה לביא: אבל איך אנחנו מונעים שאחוז הנשים הסוכרתיות פה בכפר יירד?
<הייג'ר אבו שארב: פה זה העלאת מודעות.
<הייג'ר אבו שארב: אם אנחנו מדברים על מניעה אז צריכות להיות תכניות שהן גם מותאמות תרבותית, גם מונגשות, להגיע לכפר, אבל לא להגיד 'אנחנו בקופת חולים נותנים הדרכות על סוכרת'.
עליזה לביא: אין שום תכנית מניעה?
עליזה לביא: יש פה מושג כזה, למשל בהיבט של בריאות נשים, לגבי כולסטרול, שזאת בעיה נפוצה, לב נשים שזו בעיה נפוצה, גם במגזר היהודי אין מודעות, סוגיות נוספות כמו שהזכרת, סוכרת, גיל המעבר.
עליזה לביא: אין הסברה לקהילה?
עליזה לביא: אין פה ימים מרוכזים?
<הייג'ר אבו שארב: אני לא ראיתי שיש הסברה לקהילה ואם ראיתי הסברה לקהילה, זה ברהט או בח'ורה, אני לא ראיתי בכפרים הבלתי מוכרים בכלל, וגם מה שנמצא בכפרים המוכרים לא מותאם תרבותית, הוא לא נגיש לנשים.
עליזה לביא: משרד הבריאות, בבקשה.
<ליאורה שחר רוטברג: קודם כל חבל שאין נציג של קופת חולים, כי על מה שהייג'ר מדברת זה במנדט של קופת חולים, לא במנדט של משרד הבריאות, במובן - - -
עליזה לביא: הזמנו אותם?
<דלית אזולאי: נראה לי שהם קיבלו הזמנה.
עליזה לביא: אוקיי, אז תרשמי שהם לא הגיעו, בבקשה.
<ליאורה שחר רוטברג: אני רוצה להסביר.
דב חנין: גברתי, מה תפקידך?
<ליאורה שחר רוטברג: שמי ליאורה שחר ואני אחות מחוזית במשרד הבריאות, ואני מטפלת ומנהלת את השירות בטיפות חלב ובבריאות התלמיד, וכשמו שאמרתי בריאות התלמיד חזר במחוז דרום ובמחוז אשקלון.
<ליאורה שחר רוטברג: יש לנו טיפות חלב מרהט עד אילת, יש לנו 46 טיפות חלב, מתוכן 27 טיפות חלב אצל הקהילה הבדואית.
<ליאורה שחר רוטברג: זאת אומרת רוב הטיפות חלב שלנו בקהילה הבדואית ובגלל שכידוע במחוז דרום הייתה מצוקה מאוד מאוד גדולה של חוסר באחיות אז מה שקרה זה שבעיקר סגרתי טיפות חל דווקא בקהילה היהודית, ופתחתי בקהילה הבדואית מתוך הצורך להתקרב לקהילה ומתוך הדברים שהייג'ר אמרה על העניין של הנגשה ועל הקושי של נשים להגיע, ועל האנאלפביתיות, סליחה, לעניות דעתי אנחנו מדברים על 50% ולא על 80%, אבל בכל מקרה זה הרבה מאוד.
<ליאורה שחר רוטברג: לנו יש טיפות חלב בשמונה יישובים בלתי מוכרים - - -
עליזה לביא: מתוך 46?
<הייג'ר אבו שארב: הן עובדות בכל יום בכל כפר?
<ליאורה שחר רוטברג: רגע, הייג'ר, אני לא הפרעתי לך כשאת דיברת.
<ליאורה שחר רוטברג: קודם כל שתדעו שהייג'ר התחילה את הקריירה שלה בטיפות חלב, היא הייתה מגשרת.
<ליאורה שחר רוטברג: חלק מהדברים שאנחנו עושים באמת לקראת האוכלוסייה זה העניין של גישור.
<ליאורה שחר רוטברג: מתוך הסיפור הזה של הנגשה תרבותית, עוד לפני שקראו לזה הנגשה תרבותית.
<ליאורה שחר רוטברג: גישור זה אומר נשים שבאות מהקהילה, לומדות אצלנו קורסים של למשל איך להסביר לזוג על תזונה מתאימה, על מניעת מומים.
<ליאורה שחר רוטברג: חלק גדול מהמומים המולדים נובעים מנישואי קרובים, חלק גדול מתמותת התינוקות, שהיא הגדולה ביותר בארץ בנגב, נובע מנישואי קרובים, אבל יש דברים שקשורים למשל בתזונה נכונה, יש דברים שקשורים בלבוא לטיפות חלב.
<ליאורה שחר רוטברג: אז בדברים האלה המגשרות עוסקות.
<ליאורה שחר רוטברג: במניעת תאונות בית, שזה לא דובר, שיש כל כך הרבה בקהילה הבדואית, ותאונות חצר.
<ליאורה שחר רוטברג: בזה אנחנו עוסקים בטיפות חלב.
<ליאורה שחר רוטברג: זאת אומרת אנחנו מנסים לבוא עם הפנים לקהילה, להנגיש את השירות שלנו ככל האפשר, לטפל בכל האפשר במגוון של נושאים שהם נושאים מניעתיים.
<ליאורה שחר רוטברג: זה בעיקר.
<ליאורה שחר רוטברג: אנחנו התדפקנו על כל דלת כדי שיהיו לנו אחיות.
<ליאורה שחר רוטברג: היה לנו ב-2009 מחסור של בערך 50% מכוח האדם.
<ליאורה שחר רוטברג: תקנים ריקים שאף אחד לא בא לעבוד, והצלחנו לגרום לזה שיהיו תמריצים לאחיות והיום כל התקנים שלנו מלאים.
עליזה לביא: כמה מהאחיות דוברות ערבית?
<ליאורה שחר רוטברג: כל האחיות שעובדות בקהילה הבדואית דוברות ערבית, אנחנו קיבלנו לפני פחות מחודש את מה שהייג'ר אמרה באוטובוס, אחיות שגמרו כבר ללמוד ואנחנו קיבלנו אותן.
<ליאורה שחר רוטברג: יש אצלי היום 14 אחיות חדשות, חדשות לגמרי, שהן כולן בדואיות מפה מהדרום וצריכות להתקבל עוד שלוש.
<ליאורה שחר רוטברג: זאת אומרת התחילו את הבי.
<ליאורה שחר רוטברג: איי 40, נותרו 17 שעברו את הבחינה, 14 כבר נקלטו ועוד שלוש צריכות להיקלט.
<ליאורה שחר רוטברג: אני חושבת שזה נפלא שהקהילה יכולה לגרום לזה שאנשים משלה יעבדו, כי כל הסיפור של הנגשה תרבותית, מעבר לזה שהאחיות אצלנו דוברות ערבית והן לומדות ערבית ולומדות הנגשה תרבותית ולומדות תרבות ולומדות המון המון קורסים כדי להיות מה שיותר מחוברות וקרובות לקהילה, אין מה להשוות בין זה לבין אחיות שבאות מהבדואים ויכולות לעבוד.
<ליאורה שחר רוטברג: ובאמת צריך הרבה הרבה יותר דברים לעשות, אבל אני חושבת שאנחנו מאוד עובדים לקראת זה ומנסים לעבוד בשיתופיות, עובדים עם האוניברסיטאות ועם כל עמותה שרוצה לעבוד איתנו.
<ליאורה שחר רוטברג: שיהיה רק יותר טוב.
<עת'דאל אבו עאייש: אני מנהלת מרכז ידיד ברהט.
<עת'דאל אבו עאייש: כל הכבוד ואני כן חשה את כל ההתקדמות בעניין הגיוס והרבה אחיות שמסיימות נקלטות במרפאות.
<עת'דאל אבו עאייש: אבל העניין הוא לגרום לאנשים להגיע למרפאה, לגרום לנשים וגם לילדים להגיע למרפאה.
<עת'דאל אבו עאייש: צריך הדרכה אינטנסיבית.
<עת'דאל אבו עאייש: זאת אומרת שאי אפשר לבוא לתת איזה יום בריאות, לקרוא לזה יום בריאות ואז - - -
<ליאורה שחר רוטברג: מה שאת אומרת, תסלחי לי, זה לקופת חולים, זה לא אלינו.
<עת'דאל אבו עאייש: לא, אני לא מדברת אלייך, אני מדברת כללית.
<ליאורה שחר רוטברג: אנחנו עושים בדיוק את מה שאת אמרת.
עליזה לביא: אני מבקשת לתת לה לדבר, היא לא מדברת אלייך.
<ליאורה שחר רוטברג: חשבתי שכן.
<עת'דאל אבו עאייש: אני מדברת בכללית שאין תכניות אינטנסיביות שמכוונות לנשים בדואיות בנגב שמדברות על סוכרת, שמדברות על לחץ דם גבוה, שמדברות על מחלות לב.
<עת'דאל אבו עאייש: אני הייתי בתואר הראשון שלי, התנדבתי - - -
<עת'דאל אבו עאייש: למדתי פוליטיקה וממשל, אבל השתלבתי בקורס תזונה נכונה, אורח חיים בריא, ופשוט אחרי שסיימנו 40 שעות אקדמיות, שזה לא מעט בכלל, הלכנו לגנים בכפרים וברהט.
<עת'דאל אבו עאייש: אבל מה?
<עת'דאל אבו עאייש: כל גן עובר הדרכה אחת.
<עת'דאל אבו עאייש: אני פונה לגננת, היא מזמינה את האמהות ואני מסבירה.
<עת'דאל אבו עאייש: זה התקציב שיש לעמותה לתת, הדרכה אחת ל - - -
עליזה לביא: קופות החולים לא מעורבות?
<עת'דאל אבו עאייש: זה לא היה דרך קופת חולים, זה היה דרך עמותות.
<עת'דאל אבו עאייש: אני פעילה כבר שמונה שנים בחברה הבדואית בכל מיני עמותות, הן עושות הרבה, אבל אין הדרכות מקופות חולים.
עליזה לביא: כלומר בעצם קופות חולים לא מתפקדות?
עליזה לביא: זה מה שאת אומרת לי?
<עת'דאל אבו עאייש: בעניין האינטנסיבי הזה יש.
<עת'דאל אבו עאייש: כשאת מגיעה למרפאה יש, האחות אולי תדבר איתך, ואני באה מכפר לקייה - - -
עליזה לביא: אני מדברת על הטיפול המניעתי.
<עת'דאל אבו עאייש: כן, אם אנחנו רוצים - - - ומישהי אמרה שכן, יש נשים שלא מאמינות שאם יש לך סוכרת זה יכול להתפתח למשהו יותר קשה.
<עת'דאל אבו עאייש: כן יש נשים שלא מאמינות, יש נשים עם חוסר מודעות, פגישה אחת לא תענה על זה, פגישה אחת לא תטפל בזה.
עליזה לביא: את עצמך מרהט.
<עת'דאל אבו עאייש: לא, אני מלקייה.
עליזה לביא: אבל את הזכרת את רהט, מה את עושה ברהט?
<עת'דאל אבו עאייש: אני עובדת ברהט.
עליזה לביא: המצב של רהט במה שדיברנו עכשיו הוא שונה מהכפרים הלא מוכרים?
<עת'דאל אבו עאייש: עשיתי הדרכות ברהט, המניעה יותר מתקדמת, אבל גם לא במצב - - -
<הייג'ר אבו שארב: אני יכולה להציג לך משהו אחר.
עליזה לביא: ברשותך, אני רוצה לשמוע עוד.
<יעלה רענן: אני עובדת עם האוכלוסייה הבדואית כבר הרבה שנים ואני רוצה לדבר על הנושא שלדעתי לא דובר מספיק וזה העניין של קיום קופות חולים.
<יעלה רענן: חבל שעלי אבו סבילה מהכפר לא נמצא פה כדי לספר על איך הוקמה קופת החולים הזאת.
<יעלה רענן: זה היה פשוט בדם.
<יעלה רענן: הוא הצליח לגרום לכך שבסופו של דבר יהיה כאן רופא.
<יעלה רענן: קופת חולים כללית עשתה לו קח ותן, הקימו מבנה, קופת החולים שמה מבנה בסופו של דבר, הגיע מינהל מקרקעי ישראל ושמו על זה צו הריסה, ואז קופת חולים כללית אמרה שאי אפשר להקים כאן קופת חולים.
<יעלה רענן: בסוף הוא הצליח, על ידי זה שהכפר תרם את המבנה ליד, בשביל רופא, בשביל שיהיה פה רופא, לא לפני שתינוק מת בגלל שלא היה פה רופא.
<יעלה רענן: זה היה חצי שנה קודם, פשוט לא הגיעו לשום רופא.
<יעלה רענן: העניין הזה של להקים את קופות החולים בכפרים הוא חשוב ברמות אדירות.
<יעלה רענן: הסיבה שזה חשוב זה בגלל שאז מגיעים לרפואה ההתחלתית.
<יעלה רענן: הן לא מגיעות לבתי החולים, ילדים מתים בדרך, נשים נהיות חולות, הזקנות לא מצליחות לקבל את התרופות שלהן, בטח לא מבית חולים, אבל אם אין קופת חולים מקומית אז בכלל אי אפשר לקבל תרופות.
<יעלה רענן: יש פה הרבה נשים מבוגרות שאין להן גישה לתרופות כרוניות, כי הן צריכות לנסוע עד באר שבע לקבל את זה ואין להן דרך, הן פשוט מתות ממחלות כרוניות שהן לא צריכות למות מזה.
<יעלה רענן: השמת קופות חולים בכפרים, לא יודעת איך, אבל להקים אותן בכפרים, ניידים, קטנים, מקום זמני, משהו נייד, לא חשוב, קופות חולים בכפרים.
עליזה לביא: דיברנו מקודם על קופת חולים ניידת, או איזה שהיא הנגשה, וגם, אני מבינה, יש ניידת אחת לכל מחוז הדרום.
עליזה לביא: תסכמי רק, וגם אם אפשר שתי מילים על הפרויקט הנפלא פה בגן שאנחנו מתארחים, כי גם על זה לא דיברנו.
<הייג'ר אבו שארב: שאלת על רהט.
<הייג'ר אבו שארב: אנחנו עשינו פרויקט ברהט, שזה הדרכה לנשים, שהן יהיו השגרירות וידריכו נשים אחרות והיה לנו יום בריאות שם, שבדקנו את הנשים, בדקנו סוכרת לנשים ומצאנו של-30% מתוך הנשים היה סוכר גבוה והן לא ידעו בכלל, למרות שבכל שכונה יש מרפאה כללית והמרפאות האחרות יש גם בתוך רהט, וגם היו יותר מ-50% מהנשים עם BMI גבוה.
<הייג'ר אבו שארב: זאת אומרת העניין הזה של העלאת מודעות הוא מאוד קריטי ומאוד חשוב ויש צורך גם להיות מחוברים לארגונים, לאנשים, לנשים עצמן, איך צריך להפעיל את הפרויקט כדי להעלות את המודעות של הקהילה.
<הייג'ר אבו שארב: בעניין של הפרויקט פה.
<הייג'ר אבו שארב: זה פרויקט שהוקם על ידי ההורים, הגן עצמו הוקם על ידי ההורים, ובשנה שעברה היינו שותפים לפרויקט הזה.
<הייג'ר אבו שארב: השנה אין מימון לפרויקט הזה וכמה שלחצנו על מועצת אבו בסמה וכמה שרצינו שמשרד החינוך יממן את הפרויקט הזה - - -
עליזה לביא: הגן ריק השנה?
<הייג'ר אבו שארב: הגן נסגר בגלל שאין תקציב לעמותה.
עליזה לביא: כמה שנים הוא פעל?
<הייג'ר אבו שארב: הוא פעל ארבע שנים.
<קריאה: הוא קם בזכות כסף מקיבוץ בארי.
<קריאה: תרומה.
עליזה לביא: ומשרד החינוך לא תרם את חלקו?
<הייג'ר אבו שארב: לא, כלום.
<הייג'ר אבו שארב: זה פרויקט של הקהילה עצמה, של האנשים עצמם.
<הייג'ר אבו שארב: השנה אנחנו רוצים לקדם את זה ולפתוח את זה מחדש, וגם המקום הזה משמש לנו כמקום לאסוף את הנשים, לתת להן הדרכות על בריאות.
עליזה לביא: הילדים נוסעים בהסעה בבוקר?
עליזה לביא: מאיזה גיל?
<הייג'ר אבו שארב: לא, הם לא מגיעים.
<הייג'ר אבו שארב: הילדים מגיל 3 עד גיל 5 לא יוצאים.
עליזה לביא: לא דיברתי על גיל 3-5.
עליזה לביא: מאיזה גיל, שאלתי, ילדים יוצאים.
<הייג'ר אבו שארב: מגיל 5.
עליזה לביא: מגן חובה ילדים יוצאים בהסעה כל בוקר?
<קריאה: לא, רק מכיתה א'.
<קריאה: אבל טוב ששאלת, כי יש פה איזה 15 אוטובוסים שיוצאים לבית ספר יסודי ומיניבוס אחד שיוצא לתיכון.
<קריאה: הם לא מצליחים להביא את הילדים להמשיך ללמוד בתיכון.
עליזה לביא: גם בנים וגם בנות?
<קריאה: גם בנים וגם בנות.
<קריאה: דווקא בנושא ההשכלה הגבוהה הבנות מושכות בנים ללכת להשכלה הגבוהה.
<קריאה: אם אנחנו יכולים לייצר השכלה גבוהה לבנות, גם הבנים יילכו לשם.
<רנדה זריק: אני מפקחת גני ילדים במחוז דרום ואני נציגה של המשרד.
<רנדה זריק: משרד החינוך במחוז דרום נותן מענה לילדי הפזורה מגילאי 5 וגם מגילאי 3 בפזורה, ליד בית הספר, כי בית הספר הוא אזורי לפזורה הלא מוכרת.
<רנדה זריק: מה שקורה, היא נותנת מענה לעמותות פרטיות למיניהן להגיש בקשה מסודרת למשרד החינוך ואכן בהרבה כפרים שאינם מוכרים קיבלו את ההכרה וכן הקימו.
<רנדה זריק: אז צריך לעשות את הפרוצדורה הנכונה.
דב חנין: יש איזה שהיא מניעה מבחינת
דב חנין: כם שהם יגישו בקשה ויקבלו?
<רנדה זריק: לא.
דב חנין: יש פה 2,500 איש בכפר הזה.
<רנדה זריק: אתם מגישים בקשה מסודרת למשרד החינוך במחוז דרום, יש מטה שמגישים.
<רנדה זריק: אצלנו ברהט, למרות שיש לנו גנים רגילים, יש לנו גם 78 גנים ששייכים לעמותות פרטיות שהם קיבלו אישור ומימון.
<רנדה זריק: אז אין שום מניעה שהעמותה תגיש בקשה לפי הפרוצדורה הנכונה כדי לקבל רישיון.
<רנדה זריק: אז אם אתם תעמדו בכל הקריטריונים להגשת - - -
<קריאה: אפשר להקים מבנה?
<רנדה זריק: כל הבקשות, לפי הבקשה.
<רנדה זריק: אם הם יענו על הדרישות אז הם יקבלו רישיון.
דב חנין: מה זה יענו על הדרישות?
דב חנין: למשל אישור למבנה?
<רנדה זריק: אישור למבנה, צריכים להביא אישור של משרד הבריאות - - -
<הייג'ר אבו שארב: המבנה מוכר.
<רנדה זריק: אוקיי, אז זה מוכר שאינו רשמי, אבל יש היום כל מיני, אני אומרת לכם - - -
<הייג'ר אבו שארב: כאילו הבסיס של הגן כבר - - -
דב חנין: גברתי, קודם כל תודה שאת איתנו.
דב חנין: אנחנו פשוט רואים פה את הבעיה והוועדה הזו לא יכולה לפתור את כל הבעיה של כל הכפרים הלא מוכרים, זה גם לא תפקידנו.
דב חנין: אבל בהיבט הזה של מעמדן של נשים, ילדים בבתי ספר או בגנים, כל עוד אין פתרון גדול, אולי יהיה, אולי לא יהיה, אנחנו לא יודעים, אבל כל עוד אין פתרון גדול אתם רואים שיש פה מצוקה מאוד גדולה, הבקשה שלנו כוועדה מכם היא להעביר את המסר הזה הלאה, למצוא פתרונות כי - - -
<הייג'ר אבו שארב: שמותאמים לאותו מקום.
<הייג'ר אבו שארב: כי המקום הזה, אני לא יכולה להשיג.
דב חנין: כי כרגע במקום הזה כנראה אי אפשר לבנות גן ילדים ברישיון.
<רנדה זריק: נכון.
דב חנין: וכל עוד זה המצב אז צריך בינתיים פתרון שהילדים פשוט לא יהיו מופקרים וברחוב.
<רנדה זריק: אבל יש פתרונות עקיפים, כמו שעשינו גם ברהט.
<רנדה זריק: עמותות מגישות בקשות לגנים שכורים, הם לאו דווקא - - - יש שימוש חורג, יש כל מיני פרוצדורות שהם צריכים לעמוד בה.
<רנדה זריק: זה החוק.
<קריאה: זה תופס בכפרים המוכרים, אני מכירה כמה.
<קריאה: בכפרים הלא מוכרים זה לא תופס.
<רנדה זריק: לא, יש עמותת סידרה שהקימה, יש גם אג'יק הקימה גנים שאינם מוכרים וגם מקבלים את המענה.
<רנדה זריק: וכמו שהם עשו וקיבלו, אני מאמינה שאם הם יגישו הם יקבלו.
<רנדה זריק: אני לא חושבת שתהיה מניעה.
<רנדה זריק: יש כמה שניסו להקים והקימו.
דב חנין: אנחנו צריכים להמשיך לתחנה הבאה?
דב חנין: אז תודה רבה לכולם.
דב חנין: (המשך סיור)
עליזה לביא: אנחנו מאוד שמחים ושמחות להיות כאן, יש לנו רבע שעה.
<אמל אבו אלקום: ברוכים הנמצאים ביישוב שגב שלום, בעמותת נשים בדואיות למען עצמן.
<אמל אבו אלקום: אני אמל אבו אלקום, מנהלת שותפה לעמותת נשים בדואיות למען עצמן.
<אמל אבו אלקום: דלאל גם חברה בעמותה, עיפאף חברה בעמותה, יש לנו עוד כמה מורים ובנות שלא הצליחו להיות היום.
<אמל אבו אלקום: סבתא - - - היא גם אמא שלי, אבל היא גם בין הנשים הפעילות בבית מורשת הסבתות הבדואיות למפגש הבין דורי.
<אמל אבו אלקום: העמותה שלנו קמה בשנת 2007 לאור המצוקה של החברה הבדואית בכלל ומצבה של האישה הבדואית בפרט.
<אמל אבו אלקום: התחלנו משתי בנות, התנהלנו כשתי בנות שהאמינו ברעיון לפני שבכלל ידענו מה זה עמותה וכו' כשנתיים ולאחר שנתיים נרשמנו כתאגיד אצל רשם העמותות ומאז התחילה הפעילות שלנו.
<אמל אבו אלקום: משתי בנות היום אנחנו 22 נשים פעילות בארגון ועוד 6 גברים, כל אחד והתפקיד שלו.
<אמל אבו אלקום: כולנו בעמותה מתנדבים, אנחנו עמותה שהתחילה מאפס וממש כל הירידות והדברים האלה שהיו, לא כל כך הרגשנו אותם כי אנחנו באנו על רקע אנשים מתנדבים שרוצים ליצור שינוי בקהילה או במקום שהם נמצאים בו.
<אמל אבו אלקום: המטרות שלנו, וזו המטרה שהניעה אותנו במיוחד כקבוצת נשים, זה חיזוק הקול הנשי בחברה הבדואית.
<אמל אבו אלקום: אנחנו כנשים רוצות להשמיע את הקול שלנו, רוצות להיות מעורבות בהחלטות, בעניינים, אפילו במרכז העניינים בכל מה שקשור לנו כנשים, בחברה שלנו ואם האישה יודעת ומודעת באני מאמין שלנו בארגון זה שווה בית שלם עם שלום.
<אמל אבו אלקום: זאת אומרת האישה שיודעת הכול היא גם תצליח לגדל ילדים טובים, מבינים ויכולים להשתלב בחברה בקלי קלות.
<אמל אבו אלקום: יש לנו כמה תכניות ופרויקטים שאנחנו עובדים.
<אמל אבו אלקום: התחלנו פרויקט למרכז העשרה לילדים מגיל שנה עד שלוש, ילדים שאין להם מסגרת שעוטפת אותם ביום יום.
<אמל אבו אלקום: יש לנו פרויקט כזה שבפרויקט הזה יש בחורה מתנדבת שעובדת מטפלת במרכז הזה, היא גם עובדת בהתנדבות, וזה יצר הזדמנות ל-13 אמהות שהילדים שלהן נמצאים אצלנו בשעות היום לצאת ללמוד ולצאת לעבוד.
<אמל אבו אלקום: יש לנו מועדונית שעובדת אחרי צהריים.
<אמל אבו אלקום: במועדונית הזאת יש 15 ילדים למשפחות נזקקות ומשפחות רווחה.
<אמל אבו אלקום: הילדים באים לכאן, מקבלים ארוחה חמה, מקבלים שיעורי עזר, שותפים שלנו בפרויקט הזה מפעלי כי"ל, מפעלי כימיקלים לישראל, שותפים לנו גם ה - - - יש לנו בית מורשת לסבתות הבדואיות, למפגש הבין דורי, שבבית הזה ישנן - - - שעובדים באופן הזה שלידינו.
<אמל אבו אלקום: אנחנו עובדים בפרויקט הזה כבר שלוש שנים, הסבים והסבתות האלה הם אנשים עם רקע מסוים של אמנות, של שירה, יש כאלה שהם מספרי סיפורים, על מנת לשמור על הדור והפער שנוצר בין הדור החדש לדור המבוגר.
<אמל אבו אלקום: יש לנו קבוצת העצמה לנערות, עם 38 נערות.
<אמל אבו אלקום: אחרי הצהריים, שני מפגשים שבועיים לבנות, מ-12 עד 18, מחולק לשתי קבוצות, שזה גם על מנת להעצים את הקול הנשי, אבל אנחנו גם יוצרים את התכנית הזאת עם הבנות על מנת לבנות מנהיגות נשית צעירה שתהיה שותפה בעניינים.
<אמל אבו אלקום: יש לנו פרויקט העצמה לנשים שבפרויקט הזה, זה מכיל מעל 200 נשים, גם מפרויקט שגב שלום ועוד מכל מיני מקומות, כשהפרויקט הזה, מטרתו לחזק את הקול הנשי, אבל על ידי מפגשים שהנשים נפגשות בטיולים, בחוגים, בכל מיני דברים, אפילו הן לפעמים משתתפות בעלות של הטיול או בעלות של החוג הזה, אבל במפגש הזה אנחנו מביאים מרצה, מביאים כל מיני אנשים שיסבירו לנשים ואנחנו נותנים להן כלים להשתלב, וכלים לעזור לילדים וגם כלים לנו, כנשים.
<אמל אבו אלקום: לפעמים יש אישה ואנחנו נתקלנו בנשים שאומרות 'יש לי ילדים, יש לי בית, אני לא רוצה שום דבר, אבל אני כאישה מחפשת קריירה, אני רוצה להיות אישה מיוחדת'.
<אמל אבו אלקום: אז יש כל מיני קבוצות לפי התכניות שנמצאות.
<אמל אבו אלקום: חדש, לפני שבוע סיימנו את הפרויקט החדש שלנו, קבוצת תיאטרון משולב, נשים ערביות ויהודיות.
<אמל אבו אלקום: זה הוצג בבית ספר למשחק.
<אמל אבו אלקום: בשבוע אחד היו לנו שתי הצגות.
<אמל אבו אלקום: ההצגה מדברת על דו קיום וחיזוק הקול הנשי, אבל משתי הזוויות, גם מהעין הישראלית היהודית וגם מהעין הערבייה, הבדואית הפלשתינאית בנגב.