GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אמל אבו אלקום: אז התיאטרון הזה מדבר על תשע נשים שכל אחד מדברת על הסיפור שלה, הקשיים שלה ואיפה היא נמצאת ומה היא רוצה לשנות.
<אמל אבו אלקום: החלומות שלנו כנשים הם הרבה, אנחנו רוצות להגיע רחוק.
<אמל אבו אלקום: אנחנו התחלנו מעצמנו כנשים, כי אנחנו מאמינות שאם אנחנו ניצור את השינוי בנו, כקבוצת נשים שנמצאת במקום מסוים, אנחנו כן נצליח להשפיע גם כלפי חוץ, מתוך אמונה שהאישה הבדואית בנגב היא אישה חזקה, אישה עם יכולת, אישה שיכולה לשים את עצמה במרכז העניינים.
<אמל אבו אלקום: מה שחסר לנו כנשים זה אולי הכוונה, אולי סיוע, אולי הדרכה, אבל אנחנו כן נשים שיכולות ומאמינות ביכולות שלנו ומאמינות בכוח הנשי שלנו וכן יכולות ליצור שינוי ולקדם, ועובדה, אנחנו התחלנו משתי בנות והיום יש לנו הרבה הרבה פעילויות.
<אמל אבו אלקום: החלום שלנו, כמו שאמרתי, זה להגיע רחוק ואנחנו כן רוצות להגיע רחוק ואנחנו רוצות לראות בעתיד הלא רחוק, העתיד המאוד קרוב, בעזרת כל מיני אנשים שיאמינו בחלום שלנו וביכולות שלנו גם להושיט לנו יד ולעזור לנו ויחד נצליח למנף את מה שאנחנו עושים ואת כל העשייה שלנו.
עליזה לביא: אמל, אני חייבת לעצור אותך ולברך אותך על העברית המשובחת שלך.
עליזה לביא: איך עושים שעוד נשים תדענה עברית, לדעת את השפה זה כלי מאוד משמעותי לגבי כל מה שאנחנו עד עכשיו שמענו, הנושא של הנגשת ידע, הנושא של רפואה, תיכף נדבר קצת על חינוך, יש גם את נציגת משרד החינוך שנרצה לשמוע אותה - - -
דב חנין: אנחנו גם צריכים לפעמים שיפור בעברית בכנסת.
<אמל אבו אלקום: בגלל שנתתם לי רק 20 דקות, אני גם רוצה לקחת את ה - - -
עליזה לביא: רק אם את יכולה, איפה את למדת?
<אמל אבו אלקום: אני בדיוק רוצה לדבר על זה עכשיו, עקב השאלה שלך.
<אמל אבו אלקום: אני בחורה בדואית שגדלתי בשבט אל עזאזמה בוואדי נעם, איפה שהיום יש כל הבעיות האלה.
<אמל אבו אלקום: דרך אגב, יש לנו עוד סניף לארגון שלנו בוואדי נעם, שאנחנו גם מתמודדים עם נשים בכל מיני קשיים, שלפעמים אנחנו נותנים לנשים ואז הן אומרות לנו, 'אנחנו לא רוצות ללמוד היום, אנחנו היום רוצות לצאת, יש לנו הפגנה', 'השכנה שלי, הרסו לה את הבית, הילדים שלה בחרדה'.
<אמל אבו אלקום: אנחנו מתמודדים עם כל מיני בעיות ונושאים, כי אני חושבת שלנשים יש את הכוח אבל צריך למצוא את הכלי המתאים שבאמת יעגן את כל הדברים האלה.
<אמל אבו אלקום: אני אמל אבו אלקום, כשיצאתי וגדלתי גדלתי בכפר לא מוכר בוואדי נעם והייתי בין התלמידים הטובים מאוד בבית הספר והייתי מלמדת את כל הכיתה אנגלית, הייתי מאוד טובה בשפה האנגלית, למדתי עד כיתה ח' ביישוב לא מוכר והחלום שלי היה להיות רופאה ויום אחד ביקרתי רופא והוא נתן לי חלוק במתנה וכל הזמן הלכתי עם החלוק וזה היה החלום שלי שאני אגדל אני אהיה רופאה.
<אמל אבו אלקום: אני לא הצלחתי להיות רופאה, למה?
<אמל אבו אלקום: כי אני אישה, כי אני אישה בדואית שגרה ביישוב לא מוכר.
<אמל אבו אלקום: מנעו ממני ומכל קבוצת הגיל שלי להשלים את הלימודים שלנו, או תתחתנו, או תלכו למרעה, או או או או, אין בית ספר וכמה שעשינו זה לא עזר.
<אמל אבו אלקום: אני התנתקתי מבית ספר תקופה של תשע שנים.
<אמל אבו אלקום: אחרי תשע שנים חלק מהמשפחה שלי עברו לשגב שלום ואז היו כל מיני ביקורים ופתחו מועדון קטן לאישה, וזה לומר לזכותה של האישה המכובדת כאן, שיושבת, שהפגישה אותנו עם כל מיני אנשים ובמועדון הזה אני פגשתי אישה מהחברה היהודית, מבאר שבע, בשם חנה, ואז היא אומרת לי 'אמל, אני רואה שאת לא משתלבת עם הרקמה וכל זה', אני אומרת לה, 'תקשיבי, רקמה זה לא שלי, אני לא רוצה רקמה, אני לא רוצה אריגה, החלום שלי היה להיות רופאה', הציפיות שלי ירדו, מרוב האכזבות שראיתי, 'היום החלום שלי זה רק להשלים י"ב, אני לא רוצה יותר'.
<אמל אבו אלקום: אז היא אומרת, 'יאללה, מה הבעיה?' אחרי שאמל עשתה סיבוב על כל מיני מנהלים, 'לא, את עברת, את לא יכולה, את אחרי הגיל', אז היא לקחה אותי, אמרה לי, 'את יכולה לסיים את הלימודים שלך', בבאר שבע, במתנ"ס לוין, אקסטרני.
<אמל אבו אלקום: ומשם יצאתי, אבל לא יצאתי לבד.
<אמל אבו אלקום: חיפשתי את כל הבנות שעדיין לא התחתנו ואספתי, מי שנשארו, והלכתי והשלמתי את הלימודים שלי בהצטיינות ולקחתי את הציונים שלי לדר' אבו טארק, מנהל בית הספר התיכון, והיום הוא חבר איתי גם בארגון הזה והוא ממש עוזר לנו.
<אמל אבו אלקום: אבל אני אומרת לו, 'תשוף (בערבית)', 'תראה הציונים שלי, אחרי ההתנתקות של תשע שנים מבית הספר הם יותר גבוהים מכל הציונים שיש לך בתיכון'.
<אמל אבו אלקום: ולאחר שסיימתי י"ב, אמא חד הורית, אמא שלי האישה הבדואית הראשונה שגירשה את בעלה, הצנועה הזאת, כן, היא גירשה אותו ונשארה אמא חד הורית עם שישה ילדים, בחורה צעירה ויפה.
<אמל אבו אלקום: אני מדברת על הרבה זמן.
<אמל אבו אלקום: אני גם רוצה ללמוד, אבל אני לא יכולה, כי אמא לא תצליח לממן את הלימודים, אז פתחתי משפחתון, בשעות היום הפעלתי משפחתון, אחרי הצהריים הלכתי ללמוד, למדתי תוך כדי בבית ברל תואר ראשון באנתרופולוגיה וגם עזרתי למשפחה שלי ללמוד.
<אמל אבו אלקום: לאחר מכן עבדתי בגנים ביישוב שגב שלום והפעלתי מרכז העשרה נייד בגנים, הצלחתי תוך שנה להביא תורם והבכתי את זה למרכז נייח ביישוב ולאחר מכן לקחתי תפקיד של רכזת הגיל הרך במשפחה במתנ"ס פה ביישוב.
<אמל אבו אלקום: היום אני עובדת, גם מנהלת שותפה לעמותה וגם מדריכה אחראית ביחידה לקידום נוער דרך משרד החינוך.
עליזה לביא: את גרה פה?
<אמל אבו אלקום: אני גרה פה בשכירות, אני מוואדי נעם, שהוא גם יישוב לא מוכר.
<אמל אבו אלקום: החיים של האישה הבדואית הם חיים עם הרבה דברים.
<אמל אבו אלקום: המשימה בפנינו כנשים היא משימה כפולה, זה גם להיות אישה וגם להיות אמא וגם להשתלב בכל העידן המודרני הזה.
<אמל אבו אלקום: הרבה ציפיות והרבה עיניים שמסתכלות על האישה הבדואית, כאילו מה היא יכולה לעשות.
<אמל אבו אלקום: האני מאמין שלנו כאן כנשים בארגון הזה, אנחנו לא רוצות לשנות את העולם ואנחנו גם לא נוכל, אנחנו רוצות לשנות את המקום שאנחנו נמצאות בו, אם זה בשגב שלום או בוואדי נעם.
<אמל אבו אלקום: החיים שלנו, הבתים שלנו, הבית שלי, אני רוצה לחזור הביתה, לראות את הילדים שלי חיים בצורה מכובדת, בצורה שוויונית, בצורה טובה, שיש להם את הכול.
<אמל אבו אלקום: מאוד קשה לי לעבור ולראות אישה שהיא מתמודדת עם כל מיני בעיות, ולפעמים אני לא מצליחה לעזור לה.
<אמל אבו אלקום: אבל אני מאמינה בדבר אחד, וכולנו כאן מאמינות בדבר הזה, אם כולנו, כל מי שיכול לעזור לאישה הבדואית בנגב לצאת מנקודה נכונה, או לקחת את מה שיש לה ולקדם את זה ולטפח את זה, אני חושבת שזה מה שיכול למנף את העשייה שלנו כנשים בדואיות כאן.
<מיכל שרף: אני מהיחידה לשוויון בין המינים בחינוך, במשרד החינוך.
<מיכל שרף: אנחנו בדיוק מגיעות אל נשים כמוך.
<מיכל שרף: משום שבבית ספר יסודי ובבית ספר תיכון, כשבאים עם כל מיני תכניות ממש מוגדרות, תאמינו בעצמכן, אחת אם הייתה מקבלת את החינוך שאנחנו בעצם רוצים לתת לה, תאמיני בעצמך גם בבית ספר יסודי, לא היית מוותרת כל כך מהר.
<מיכל שרף: תראי לאן את הגעת בכל זאת - - -
דב חנין: השאלה איך אתן מגיעות לנערות הבדואיות.
<מיכל שרף: אנחנו מגיעות אבל לא מספיק.
<מיכל שרף: יש לנו תכניות, אנחנו שינינו את התכניות שלנו - - -
דב חנין: התכניות האלה מגיעות דרומית לבאר שבע?
<מיכל שרף: מה זאת אומרת?
<מיכל שרף: הן מגיעות לכל הכפרים, הן מגיעות לכל בתי הספר.
<מיכל שרף: כמובן בתקציב שיש לנו.
דב חנין: לא, אני אשאל אותך בצורה אחרת.
דב חנין: הדברים שאנחנו שמענו אותי מאוד מאוד מרגשים, מאוד מאוד - - -
<מיכל שרף: את כולנו.
דב חנין: השאלה שאני שואל אותך, והאתגר שבעצם יש לכם, האם בעוד חמש או עשר שנים, כשתבוא לפה הוועדה למעמד האישה הסיפור הזה לא יהיה סיפור יוצא דופן?
דב חנין: האם כל נערה לא תצטרך לעבור מסלול ייסורים כזה של לחפש ובאמת באיזה שהן יכולות אישיות יוצאות דופן להגיע לאן שהיא הגיעה?
<מיכל שרף: מהמעט שיש לנו עכשיו אני מאמינה שהסיפור לא כל כך מהר ישתנה.
עליזה לביא: מה זה המעט?
עליזה לביא: אולי תספרי לנו?
<מיכל שרף: אני יכולה להגיד לך שבשנה שעברה היו לנו פה 30 קבוצות, שזה לא מספיק.
<מיכל שרף: זאת אומרת היינו גם ברהט, היינו בכסייפה, היינו בהרבה מאוד בתי ספר, אבל 30 קבוצות זה עדיין לא מספיק, כשאני מוכרחה להגיד לך שאנחנו קודם כל שינינו את הכותרת שתתאים, שוויון בין המינים בחיים לא היה מתקבל פה, אבל שינינו את זה לחינוך וחיי משפחה, וזה הלך.
<מיכל שרף: וזה הלך מצוין.
<מיכל שרף: אבל מה, אני אגיד לך שתמיד אנחנו - - -?
<מיכל שרף: מבחינת הדרכה יש לנו מלא מלא מדריכים ומדריכות, אין לנו כסף, אין תקציבים.
עליזה לביא: הסוגיה שבנות לא יכולות לעזוב את הכפר או את המקום ולנסוע לתיכונים, הפער הזה, בין 15 אוטובוסים שיוצאים לבית ספר יסודי לבין אחד שיוצא לתיכון, עולה על שולחן הדיונים?
<מיכל שרף: בוודאי שזה עולה על שולחן הדיונים, רק אנחנו לא תמיד - - - אנחנו מגיעים לבתי הספר בדיוק בשביל המטרה הזאת, שבנות יותר תגענה לתיכון.
עליזה לביא: שימו תיכון ליד בית הספר.
<מיכל שרף: בגלל זה אנחנו באים לשם ואנחנו כן מגיעים, גם לבתי הספר היסודיים, מעבירים השתלמויות למנהלים, מעבירים השתלמויות גם למורים, זאת אומרת יש לנו את הנגישות הזאת, לא תמיד - - -
<אמל אבו אלקום: אני רוצה להתייחס לעוד נקודה.
<אמל אבו אלקום: יש סוגיות שונות, היום לנשים יש באמת כל מיני בעיות שלפעמים אנחנו מייצגות אותן, לפעמים אנחנו גם הולכות לכנסים ולכל מיני מקומות בעולם, גם לחשוף את עצמנו כנשים, אנחנו באמת רוצות עזרה.
<אמל אבו אלקום: אני אישית יצאתי לארצות הברית והייתי בכנס כלשהו ושיתפתי וייצגתי את הארגון שלנו.
<אמל אבו אלקום: דלאל הייתה בשדרות.
<אמל אבו אלקום: לכל אחד מהבנות יש תפקיד.
<אמל אבו אלקום: אבל אנחנו כנשים, מי שרוצה לעזור לנשים, ואני אומרת את זה ואני אחראית על דבריי, ביישובים המוכרים יש מועצות, יש לנו רווחה, יש לנו כל מיני אנשים שהטרנד שלהם 'אנחנו עושים ועושים ועושים לנשים', מי שרוצה לעשות לנשים ולעזור לנשים, שיירד לשטח, שיראה בפועל מה יש ומה הסוגיות והקשיים שהנשים האלה מתמודדות איתן.
<אמל אבו אלקום: אני אישית, מאז שפתחתי את הארגון שלי, אף פעם, כן, באים אליי בכנסים, כן, באים אליי במסיבות, כשבא שר, כשבא זה, כשבאים אורחים, יש כל מיני אנשים, הם בטח באים, ואני הפסקתי אפילו להזמין אנשים ממוסדות מסוימים, אבל אני אומרת, עוד פעם, מי שרוצה לטפל ולעזור בבעיות של האנשים הבדואיות, הוא צריך לרדת לשטח, לראות איפה יש קבוצות נשים כמו ההתארגנות שיש לנו כאן ובוואדי נעם ואצל נדיה בח'ורה.
<אמל אבו אלקום: הנשים האלה הן הנשים שמתמודדות ביום יום עם הקשיים, אלה הנשים שהן בבעיה אמיתית.
<אמל אבו אלקום: אני אתן דוגמה משגב שלום למשל.
<אמל אבו אלקום: אני עובדת היחידה לקידום הנוער ואני יודעת שיש הרבה בנות שהן עוזבות בכיתה ו', בגלל שבית הספר משולב, בגלל שההורים לא רוצים, וכמה שניסינו להחזיר אותן או לעשות להן מקום, אנחנו לא מצליחים.
<אמל אבו אלקום: אבל הנשים האלה פנו אליי במכתב לפני כחודש ימים והן אומרות, 'אנחנו עשר נערות בשכונה מסוימת בשגב שלום', ואני גם אדגיש את זה, בשכונה ג', 'ובגלל שההורים שלנו לא נותנים לנו, גם לא ללכת ליחידה וגם לא ללכת לבית הספר, אולי אתם יכולים לפתוח לנו כיתה או מרכז ואנחנו יכולות להגיע.
<אמל אבו אלקום: אנחנו מוכנות להביא כיסאות ולהביא לוח ולהביא גיר'.
<אמל אבו אלקום: תסתכלי איך המחשבה שלהן כילדות שכן רוצות.
<אמל אבו אלקום: זה הקושי האמיתי וזו הנקודה ש - - -
עליזה לביא: אמל, מה עם שיחות עם ההורים לגבי ההשכלה של הילדים?
עליזה לביא: איפה זה נמצא?
<אמל אבו אלקום: יש הורים מאוד קשים ויש הורים שאנחנו כן מצליחים.
<אמל אבו אלקום: אבל יש אחוז מאוד גדול שאנחנו בכלל לא יכולים, אין מצב, הם לא שולחים את הבנות.
<אמל אבו אלקום: כמה שאנחנו מנסים.
<אמל אבו אלקום: אני אישית הבית שלי מאוד קטן - - -
עליזה לביא: איפה הבעיה יותר, אצל האבא או אצל האמא?
<אמל אבו אלקום: לא, לפעמים אצל האבא, לפעמים אצל האחים, לפעמים זו תפיסה משפחתית, אי אפשר להגדיר את זה.
<אמל אבו אלקום: אני אישית גרה בשכונה כלשהי, שלידי יש קבוצה מאוד גדולה של נערות מנותקות מבית הספר.
<אמל אבו אלקום: אפילו שהם גרים, בשכונה, כשזה תחת הפיקוח שלהם, הם לא מונעים מהנערות להגיע והן מגיעות ולפעמים מגיעה או הסבתא או האמא, כאילו זה חלק מהמסורת להיות עם הנערה כשהיא לומדת, אין בעיה, שיגיעו, אבל טיפול כזה הוא טיפול מאוד מיוחד בנערות האלה.
<אמל אבו אלקום: הנערה הזאת תגדל, היא תהיה אמא, כאילו איך אישה יכולה לגדל משפחה אם אין לה את הכלים כאישה?
<אמל אבו אלקום: למשל הכד הזה, ויש מלא כדים בפנים, אנחנו הצלחנו לעשות את זה, לא בגלל שאנחנו רוצים כדים כאן, יש לנו 38 נערות מגיל 12 עד 18, התחלנו להפעיל פרויקט וסביב הפרויקט הזה דיברנו על כל מיני דברים, חתונה בגיל מוקדם, להיות אישה שנייה, כל הנושא של הפוליגמיה, הכול הכול הכול, אבל אנחנו לא יכולות כנשים לבוא ישר ולהגיד 'אנחנו רוצות לדבר על זה'.
<אמל אבו אלקום: אבל כשהנערה מגיעה והאמא מגיעה, ולפעמים גם הסבתות מגיעות, ויש לנו רכזת מאוד מיוחדת ומדריכת אמנות מאוד מיוחדת, סביב הכד הזה אנחנו מעבירים את ההרצאה שלנו וזה ממש שובר את הקרח וזה מעביר את כל החומר שאנחנו רוצים.
<אמל אבו אלקום: עם הדלת הפתוחה היו לנו גם קורסים שהעברנו, אבל העברנו זה כאילו חינוך משפחתי.
<אמל אבו אלקום: לא אמרנו שאנחנו רוצים לדבר על חתונה בגיל מוקדם או לא, עשינו את זה, אבל אנחנו עושים את זה בצורה עקיפה ומאוד גמישה, שלא תתנגש גם עם החברה שלנו.
עליזה לביא: את יודעת שהייתה תערוכה מרתקת במוזיאון האיסלם על טוויית שטיחים במאות הקודמות.
עליזה לביא: הכול סביב הטוויה של השטיחים, איך נשים מצאו את הדרך לדבר אחת עם השנייה, לתמוך אחת בשנייה והנושא של אריגת השטיחים בעצם נתן את הפתרון.
עליזה לביא: אנחנו צריכים לסיים כאן, אבל אני רוצה שני דברים, בבקשה.
עליזה לביא: אחד, אני רוצה להזמין אותך לוועדה למעמד האישה, אני רוצה שתבואו, יש לנו משקיפות בוועדה למעמד האישה, נשים שלא מיוצגות בכנסת - - -
דב חנין: כדאי אולי להכניס אותה לדיון יחד עם שר החינוך.
עליזה לביא: אנחנו נזמין.
עליזה לביא: אנחנו נחשוב - - -
<אמל אבו אלקום: יום אחד לא שר החינוך, שר הרווחה, אמרו לי שהוא נמצא בבן גוריון, לפני כמה שנים, מבקר.
<אמל אבו אלקום: שמעתי ככה בפוקוס, אמרתי, 'אני חייבת ללכת לראות את השר הזה'.
<אמל אבו אלקום: בזמנו זה היה הרצוג, בוז'י.
<אמל אבו אלקום: אז אמרתי, 'אני רוצה להיכנס, לא מעניין אותי, מה שיקרה יקרה'.
<אמל אבו אלקום: הלכתי והוא קיבל אותי וישבנו בחדר של הנשיא של אוניברסיטת בן גוריון.
<אמל אבו אלקום: היו איתי עוד שתי בנות, אמרתי, 'אני אישה בדואית, אני מתנצלת שאני ככה התפרצתי לישיבה ולתכנון אבל יש לי קשיים, אני רוצה עזרה, יש לי אחת, שתיים ושלוש', והייתה שיחה ואמרתי לו שיש לנו מועצות, אבל אני לא רוצה עזרה דרך המועצה, אני אישה עם יכולת ודלאל אישה עם יכולת ואני מאמינה בכל הכוח הנשי הזה, כשאנחנו הולכות למועצה איקס או וואי, אני רוצה לשבת בביטחון עצמי, אני רוצה לדבר בביטחון עצמי.
<אמל אבו אלקום: כשאני מגיעה לעובד סוציאלי, אני גם רוצה שהוא יסתכל אליי כאישה בדואית בגובה העיניים ויכבד אותי, כי אני לא באה לקבל נדבה, אני באה לזכות שלי, וזכות בן אדם מקבל, אין בן אדם שבא לבקש זכות, אפילו מהממשלה, כשאני רוצה פרויקטים, כשאני רוצה משהו, חייבים לעשות כי אני נמצאת, אני חלק מהנשים שנמצאות במדינה ואם אנחנו, כקבוצת נשים, לא ניקח טיפול מתאים, לא ניקח את הכלים לטפל בעצמנו ובמשפחות שלנו, אפילו בשכונות, אני לא רוצה להגיד בכל היישוב שאנחנו נמצאות בו, חבל על הזמן, כאילו מה ישתנה.
<אמל אבו אלקום: מה ישתנה?
<אמל אבו אלקום: איזה דור אנחנו כנשים יכולות לגדל אם אין לנו את הכלים?
<אמל אבו אלקום: כאילו יכולה אישה לקבל תפקיד במועצה ולשבת על כיסא ולקבל משרה מאוד מיוחדת ומשרה טובה ועובדת מועצה, אבל מה זה?
<קריאה: לא נותנים תקציבים.
<אמל אבו אלקום: תקציב דרך המועצות, האישה הבדואית לא יכולה לקבל.
<אמל אבו אלקום: אין דבר כזה שקורה.
<אמל אבו אלקום: אפילו יותר מזה, לפעמים באות קרנות, והיה לי מקרה כזה עם הקרן לידידות, ואני אחראית על כל מילה שאני אומרת, היה לי מקרה והייתה כאן דבורה גנני, האחראית על הקרן, והיא ביקרה אצלי בבית המורשת והיא נפגשה עם הסבתות והסבים והיא אמרה לי 'אמל, אני רוצה לעזור לארגון שלכם דרך המועצה' והייתה תמיכה.
<אמל אבו אלקום: וכשאני באתי לבדוק איפה החלק שלנו כקבוצת נשים לבית המורשת שלנו, 'לא, אנחנו תרמנו את זה לחינוך המיוחד.
<אמל אבו אלקום: ' על העיני וראסי, תתרמו את זה, תטפלו בחינוך המיוחד, אבל אנחנו כנשים, אם גם לא יהיה לנו טיפול מקדים וטיפול בזמן ולא נקבל את הכלים שאנחנו כן רוצות, תאמינו לי, כל הזמן אנחנו נמשיך רק ללדת חינוך מיוחד וזה ירבה את החינוך המיוחד.
<אמל אבו אלקום: באמת.
עליזה לביא: אמל, אנחנו מאוד מאוד מודים ומודות לך.
מרב מיכאלי: רק להגיד לך דבר אחד, את פתחת ואמרת שאת לא רוצה לשנות את העולם, רק לשנות את הסביבה שלך ואת הבית שלך, את מה זה משנה את העולם, ברוך ה', חמדולילה.
עליזה לביא: כן, אנחנו נמשיך ונזמין.
<אמל אבו אלקום: באתם פה ל-20 דקות, זה חונק אותי, יש לי מלא דברים שאני רוצה לדבר.
<קריאה: אנחנו רוצים גם שיתמכו בנו, המועצות.
<קריאה: המועצות לא תומכות - - -
עליזה לביא: תראי, מה שאמל אמרה, אמל אמרה עכשיו הרבה הרבה דברים, היא חושבת שהיא לא דיברה הרבה, אבל הרבה, לאורך כל הדברים שלה אנחנו מזהות פה את החסמים ואת הקשיים.
עליזה לביא: לא את הכול אפשר לפתור ביום אחד והרבה דברים לנסות לראות ביחד ורק איתכם ואני חוזרת ואומרת את מה שפתחתי בראשית היום, רק איתכם נוכל להבין, כי אם נקדם דברים ולמשל נשים דור שלישי ורביעי לא יסכימו לשלוח את הבנות לבתי הספר, יש לי ילד מאומץ שלומד בהונגריה רפואה והוא מספר לי שלומדת נערה בדואית ואח שלה גר לידה והיא לומדת רפואה.
<אמל אבו אלקום: כן, זה קורה.
עליזה לביא: היא לומדת רפואה ושניהם נמצאים שם.
עליזה לביא: כלומר גם וגם.
עליזה לביא: כלומר מצד אחד זה כן, 14 אחיות בטיפות חלב, בוגרות החינוך הבדואי, שכן קיבלו משרות וכן רכשו השכלה, ומצד שני אנחנו שומעות כאן על בנות שממשיכות לא ללמוד מכיתה ו' והלאה.
עליזה לביא: כלומר אנחנו נמצאות בתוך הפערים הללו.
עליזה לביא: גם רוב הנשים שנמצאות כאן בחדר הזה כן זכו להשכלה וכן הגיעו בדרך זו או אחרת, והשאלה איך בעזרתכן אנחנו יכולות להגיע אל אותן נשים שלמעשה אין מישהו בסביבה הקרובה, או מודל חיקוי או שמסייע.
עליזה לביא: ורק אם נצליח לעבוד יחד, ושוב אני חוזרת ואומרת, למרות הקשיים האובייקטיביים שקיימים מבחוץ, ונצליח לשמר את הברית הזאת ואת היחד הזה, ובעזרתכן, רק בעזרת
עליזה לביא: כן, לראות איך אפשר לפרק את החסמים, אנחנו נצליח לפתור.
עליזה לביא: אמל, אני מאוד מאוד מודה לך.
עליזה לביא: אנחנו נעשה המשך כמובן בוועדה למעמד האישה, יחד עם הגורמים הרלוונטיים.
עליזה לביא: וגם ההיכרות הזאת, מבחינתנו זה היה יום עם שמות שלא הכרנו.
עליזה לביא: עכשיו נוצר פה קשר אישי, כולנו התרשמנו מאוד ממך, אני בטוחה שאני משתפת בדבריי את הדעה של כולנו כאן ואנחנו נמשיך ונעשה הלאה.
עליזה לביא: תודה רבה, אנחנו חייבים לעבור לתחנה הבאה.
<אמל אבו אלקום: יש לי עוד בקשה.
<אמל אבו אלקום: יש לנו עוד חברות, אתם באים מהמקום של מעמד האישה ומקום של כוח ומקום שכן יכול וכו'.
<אמל אבו אלקום: תנו לנו עבודות בית, תבדקו אותנו בשטח, תגידו, 'בנות, אנחנו כן רוצים לעזור לכם'.
<אמל אבו אלקום: כאילו מה אמל עם ה-20 נשים שלה, את יכולה לבוא בעוד כמה חודשים, כשייתנו לנו את הכלים, אפילו גם את התקציבים לקדם את זה, את יכולה לראות קבוצות מאוד גדולות של נשים.
עליזה לביא: תני לי דוגמה, משהו.
<אמל אבו אלקום: אני נותנת לך דוגמה.
<אמל אבו אלקום: למשל יש לי פרויקטי העצמה של נשים.
<אמל אבו אלקום: אני מחכה שלאומית תיתן לי מדריכה, אני מחכה שכללית תיתן לי מדריכה, אני מחכה לקבל מרצה מכאן או מכאן או מכאן.
<אמל אבו אלקום: אני מקבלת את אלה בהתנדבות שבאים לעזור, אבל אם תהיה לי תכנית שהיום אני אתחיל אותה, למשל עם 70 נשים, ויש לנו את ה-70 נשים, אם יש לי את ה-70 נשים האלה יש לי בסיס בשטח, ה-70 יכולים להכפיל אותם בפי שלושה וארבעה ואת יכולה לראות מעל 200 נשים כאן באותו הפרויקט וכל אחת יכולה ללמד כמה נשים.
עליזה לביא: את צריכה משאבים?
<אמל אבו אלקום: גם משאבים וגם כלים וגם מרצים.
<אמל אבו אלקום: אנחנו רוצות הרבה דברים, אנחנו רוצות באמת הרבה דברים.
<אמל אבו אלקום: זה כמו הפרויקט שעשינו עם הלן בדר, כל מי שרוצה לשים את הילד שלה בגן, היא תשים אותו בחינם בתנאי שהתכנית של כלים לאמהות תמנה 5 נשים מסביבה ועשינו מבחן וכולם למדו.
<אמל אבו אלקום: והיו לנו 13 נשים וכל אחת לימדה חמש.
עליזה לביא: אמל, אי-מייל יש, נכון?
<אמל אבו אלקום: יש לי אי-מייל.
עליזה לביא: תשלחי לי בסיס לתכנית שאת חושבת שצריכה להיות ואנחנו נראה איך אנחנו נעזור לך.
<אמל אבו אלקום: בסדר גמור, אין שום בעיה.
עליזה לביא: (לקיה)
עליזה לביא: אנחנו שמחים ושמחות להיות כאן בלקייה.
עליזה לביא: אמל, בבקשה.
<אמל: ברוכים הבאים ללקייה.
<אמל: הקול שלי לא כל כך גבוה, נשמור על השקט.
<אמל: אני אדבר בקצרה, מכיוון שיש לכם רק רבע שעה, לכן תנו לי לזרום עם העניינים שלי ואז יהיה יותר טוב.
<אמל: עמותת לקייה, עמותת סידרה, נוסדה לפני 20 שנה.
<אמל: הרעיון הגיע ממקום של באמת לשמור על המסורת הבדואית ולחזק ולשפר את מעמד האישה ממקום של באמת איך שהגיעה הרקמה והאריגה והתחילו לעשות את זה בצורה יותר יעילה, כי לאחרונה אנחנו הרגשנו שלאט לאט מאבדים את המסורת הבדואית ואז התקיימה הקבוצה של אלה שאכפת להם משיפור מעמד האישה ולשמור על האריגה ועל צורת החיים ואורח החיים הבדואי.
<אמל: חדרה חנן הייתה אחת המייסדות, סולטן אבו עבייד, אלה האנשים שהיה חשוב להם המטרה של העמותה.
<אמל: העמותה התרכזה בפרויקט שהוא יחידי והוא התחיל לפני 15 שנים והיום הוא אחד העמודים המאוד חזקים בעמותה, שזה האריגה.
<מוואל: שלום לכולם.
<מוואל: ברוכים הבאים.
<מוואל: אנחנו עושות עבודות מסורתיות, לימדנו אותן מסבתא ומאמא וזה הצמר שאנחנו משתמשות בו.
<מוואל: גוזזים את הכבשים פעם אחת בשנה וחלק גדול מהנשים עושות עבודת טוויה, טוות מצמר חוט ואני עכשיו מראה לכם את השלב הזה, איך הן עושות את עבודת הטוויה.
<מוואל: זו עבודה שצריכה המון סבלנות, לוקח הרבה זמן להכין צמר לשטיח אחד.
<מוואל: מרכז האריגה הזה עוזר לסביבות 150 נשים בכל אזור הנגב.
<מוואל: היינו, עכשיו ירדנו ל-70 נשים בגלל המצב הכלכלי של עמותת סידרה.
<מוואל: הנשים אלה קבוצות קבוצות, קבוצה מהנשים עושה את השלב הזה, זה שלב הטוויה, וחלק מהנשים עושות עבודת - - - זו השלב הראשון, הטוויה, השלב השני ככה, עושות שמיניות מחוט כפול, להכין לצבע.
<מוואל: ואחר כך מוציאים חוט ויוצאת חבילה כמו זאת, עם חוט.
<מוואל: השלב הבא זה שלב צבע.
<מוואל: אנחנו היינו פעם הנשים צובעות מצבעים מהצמחים, זה יוצא משורשים של עצים, מרימון, מבצל, מדבר כזה ואחרי זמן קצר זה דוהה.
<מוואל: עכשיו אנחנו משתמשות בצבעים סינתטיים, בתוך המים של הצבע אנחנו שמות נגד עש ששומר על השטיח לכל החיים, מים, חומצה ומלח אנגלי מחזיקים את הצבע והוא לא יורד בכלל.
<מוואל: צריכה לשים 45 דקות צמר עם הצבע ואחרי זה עושים לו שטיפה וייבוש בחוץ, על החבלים בחוץ.
<מוואל: יוצאת חבילה כמו זאת.
<מוואל: והן מתחילות לעשות עבודת שזירה, שוזרות את שני החוטים שעשיתי כאן, לכיוון ההפוך מעבודת הטוויה.
<מוואל: זה שני חוטים ואני עושה משני חוטים חוט אחד.
<מוואל: השזירה זה ככה.
<אמל: איך שהסבירה לכם מוואל, זה אחד הפרויקטים המאוד חשובים והעמותה נשענת עליהם.
<אמל: הפרויקט השני, השכלת מבוגרים, שבאמת מטרת העל שלו היא לאפשר לנשים הזדמנויות להשתלב בשוק העבודה ולהתחיל עם עסקים קטנים.
<אמל: הפרויקט התחיל בשיתוף עם משרד החינוך, שאנחנו עומדים על 40 קבוצות שפתחנו בכפרים הלא מוכרים וגם בכפרים המוכרים.
<אמל: אחת הבעיות שפגשו אותנו בתהליך הזה היא שמשרד החינוך לא הסכים לפתוח את כל הקבוצות ואנחנו יודעים שזה אחד השלבים שמאוד חשובים לתת לחברה שלנו להתפתח בצורה יותר יעילה.
דב חנין: למה משרד החינוך לא אפשר לפתוח עוד קבוצות?
<אמל: מכיוון שאין תקציבים, כל הזמן מתלוננים שאין מספיק תקציב וגם יש בעיות שהן בעיות הכרה, מכיוון שזה אחד הדברים המאוד חשובים, שזה תשתית וזה לספק למורות שרוצות ללמד את הקבוצות להגיע ואין הסעות, אין תחבורה.
<אמל: אנחנו מתנגשים עם בעיות שהן מאוד רציניות וזה אחד החסמים שלנו בפרויקט הזה.
דב חנין: מבחינת נכונות של נשים המצב הוא שנשים רוצות, אבל אי אפשר לספק את הצורך.
<אמל: יש חסמים ואחד החסמים החשובים שאין תחבורה ציבורית שתספק למורות ולנשים גם לזוז ממקום למקום, וכל הזמן אנחנו שומעים, ש'מכיוון שאין הכרה למקום אנחנו לא יכולים לספק את כל התשתיות, השירות והכול' ואנחנו נמצאים בבעיה.
<אמל: עד היום הצלחנו לפתוח 40 קבוצות, שכל קבוצה מורכבת מ-15 משתתפות שמתמידות.
<אמל: חלקן שיסיימו את כיתה י"ב וחלקן ימשיכו גם לבגרות.
<אמל: חלקן הצליחו להשתלב בשוק העבודה והן נמצאות במקומות שהם מאוד חשובים, פתחו את העסקים שלהם וזה אחד ההישגים שלנו.
<יעלה רענן: אמל, עד עכשיו כמה אנשים למדו קרוא וכתוב דרך סידרה?
<אמל: זה 160 נשים שהצליחו לסיים השכלה גבוהה.
<יעלה רענן: לא, כמה למדו קרוא וכתוב דרך סידרה?
<אמל: 1,600.
<אמל: 1,600 שסיימו השכלת מבוגרים והתחילו לקרוא ולכתוב, והן נמצאות במקום שטוב להן.
<יעלה רענן: מה שרציתי להראות זה שכשהעמותה עושה את זה, עמותת סידרה היא המובילה בנגב בהשכלת נשים מבוגרות ולאורך 15 השנה האחרונות הצליחו להביא בין 1,000 ל-2,000 נשים מאנאלפביתיות לידיעת קרוא וכתוב, בדיוק הדברים שאת מדברת עליהם.
עליזה לביא: יש קשר לגבי המקום שלהן כאמהות עם הדור הבא של הילדות, כלומר התובנה שחוזרת ועולה ומתחדדת זה הנושא של השכלת של נערות עכשיו, ילדות בנות 13-14, עכשיו, שהלימודים שלהן נקטעים, לא דור המבוגרות.
עליזה לביא: מה קורה עם ה-1,600 נשים הללו, הם הבנות שלהן תרכושנה השכלה שהמדינה נותנת או לא?
<יעלה רענן: תבקשי מהייג'ר לבד שתספר על מה היא עצמה עשתה, היא הצליחה להביא את הבנות שלה לגמור תואר ראשון והתשובה היא כן, ככל שההשכלה של האמהות גבוהה יותר כך הסיכוי שהשכלת הבנות תהיה גבוהה יותר.
עליזה לביא: אז אולי באמת נשמע את הדברים שלה.
<הייג'ר: אני הבדואית הראשונה שלמדתי בבית ספר.
<הייג'ר: למדתי בשנת 60', בבית ספר של טלראד, לפני 35 שנים, והיה לנו בית ספר שם, כיתה ה', ולמדתי לכיתה ה' ואני אהבתי את הלימודים מאוד והחלום שלי שאני אהיה מורה ולא הצלחתי בזה בגלל שאני בת.
<הייג'ר: אז נתתי לבנות שלי, כולן גמרו את הלימודים שלהן, הבנות שלי וגם הבנים שלי.
עליזה לביא: ואיך את יכולה עם הסיפור שלך, שהתחלת בשנת 60' ללמוד לעודד נשים יותר צעירות ממך לשלוח את הבנות שלהן לבית ספר?
<הייג'ר: זה תלוי במשפחות של הנשים.
עליזה לביא: איך אנחנו יכולים לעזור לשכנע משפחות לשלוח את הילדות לבתי הספר?
עליזה לביא: מה את מהניסיון שלך - - -
<הייג'ר: אני אגיד לך, יש בלקייה הרבה משפחות, אני מכירה אותם טוב מאוד והם לא נותנים לבנות שלהם, חלק גדול מהבנות שלא מוציאים אותן לבית ספר.
<הייג'ר: נגיד בית ספר תיכון וזהו, או לכיתה שמונה וזהו.
עליזה לביא: יש משהו שאת יכולה לחשוב עליו שאנחנו יכולים לעודד, לתמרץ, כדי שהמשפחות כן תוצאנה את הבנות ללימודים?
<הייג'ר: לא, אתם לא יכולים.
<הייג'ר: אני לא יודעת.
<הייג'ר: (ערבית).
<יעלה רענן: (מתרגמת): זה קשור למשפחות.
<אמל: אבל לא כל הבנות שלא לומדות זה בגלל המשפחה.
<קריאה: בכפרים, דווקא המוכרים, אחוז הבנות שלא מסיימות השכלה תיכונית - - - בנות כפול שתיים מהבנים - - - הבנות עצמן נלחמות לצאת ללמוד, אם זה בתיכון, אם זה באוניברסיטה.
<קריאה: גם כשההורים לא מעודדים הבנות עושות מאמצים רבים, חוזרות בבית ועושות את הכול ויוצאות ללמוד.
<אמל: החלום של סידרה, השאיפה, שיהיה לנו אל"ף, באמת, שיכירו בכפרים הלא מוכרים, שנאפשר לנשים שלנו לצאת ללמוד ולעבוד ואני חושבת שזו הזכות המינימלית של הנשים הערביות.
<אמל: לא חשוב אם אני בדואית או לא בדואית, אני חיה פה בארץ כאזרחית ישראלית ואתם אומרים כל הזמן שישל נו דמוקרטיה, אנחנו חיים במדינה שיש בה דמוקרטיה, זכותי המינימלית שתהיה לי תחבורה ציבורית להגיע מרהט ללקייה ישירות ולא צריכה לעבור מאוטובוס לאוטובוס בשביל להגיע למקום העבודה שלי.
<אמל: זה הכי פשוט, זה הכי פשוט.
<אמל: אם אני נמצאת בעיר, שזה רהט, ויש לי תחבורה, בקושי אני מגיעה לפה, תתארו לעצמכם אנשים שאין להם בכלל תשתית ואין להם בכלל תחבורה ציבורית, איך הם יכולים להשיג את המטרות שלהם?