GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אדוה ברקוביץ רומנו: יש הרבה תכניות במשרד הרווחה ובמשרד הקליטה והיום גם קידום נוער במשרד החינוך מסתכלים באופן ממוקד על נערות.
<אדוה ברקוביץ רומנו: אבל לדעתי, זה סוג של טיפה בים.
<אדוה ברקוביץ רומנו: זה לא מספיק רחב.
מאיר כהן: את באמת יכולה להגיד ככה עם כל הכבוד שאני רוחש לך שזה טיפה בים?
<אדוה ברקוביץ רומנו: יחסית למצוקות ולמאפיינים - -
מאיר כהן: כל כך הרבה משרדים כן חושבים על זה אז בגלל שעשית עבודת M.A אז את אומרת כך?
מאיר כהן: אי אפשר להגיד טיפה בים.
מאיר כהן: אפשר להעביר ביקורת ולהגיד שזה לא מספיק ולהציע משהו, אבל אי אפשר להגיד "טיפה בים" על אנשים שיושבים כאן ועושים עבודה נהדרת, והרבה מאוד משרדים שמפתחים ועובדים בשיתוף פעולה.
מאיר כהן: צריך מאוד להיזהר.
<אדוה ברקוביץ רומנו: זאת לא הכוונה שלי, אני מתנצלת אם ככה הובנתי.
מאיר כהן: מה שאמרת הבנתי.
<אדוה ברקוביץ רומנו: העבודה היא מאוד חשובה.
<אדוה ברקוביץ רומנו: יש נערות שמטופלות גם במשרדים אחרים, כמובן; במשרד הבריאות, במשרד לביטחון פנים.
<אדוה ברקוביץ רומנו: הנערות מטופלות, זה לא שהן לא מטופלות, אבל הראייה היא לא ראייה שממוקדת על נערות, למעט במשרד הרווחה ובאיים של הסתכלות ייחודית על נערות.
<אדוה ברקוביץ רומנו: הראיה צריכה להיות יותר במאקרו, להרחיב לעוד משרדים, להרחיב להסתכלות יותר רחבה ולשיתופי פעולה, ושזה לא יהיה רק ממוקד תכניות מסוימות, אלא שגם תכנית לכלל הנוער ביישוב כמו למשל מועדון לנוער ביישוב, תהיה לו ראייה מגדרית.
<אדוה ברקוביץ רומנו: זאת הכוונה שלי.
עליזה לביא: אז מה חסר, סנכרון בין משרדי ממשלה?
<אדוה ברקוביץ רומנו: כמו שהמדינה יצאה באמירה על הטיפול בנוער וחסרה התייחסות לצעירים, אבל בעיקר לנוער, צריכה להיות גם אמירה על הנערות באופן מופרד, כי זה פשוט לא אותו דבר.
<אדוה ברקוביץ רומנו: המאפיינים של נערות הם שונים לחלוטין ממאפיינים של נערים.
<אדוה ברקוביץ רומנו: אנחנו יודעים ממחקרים שנערות נפגעות יותר – יש שיעור גבוה יותר של נפגעות בעיקר באלימות או במצוקות בבית וגם מחוץ לבית, והן לא מבטאות את המצוקות שלהן בצורה מוחצנת; הן לא מפריעות לסדר החברתי, הן לא מתעסקות בעבריינות או באלימות או בונדליזם.
<אדוה ברקוביץ רומנו: הן מפנימות את זה, הן פוגעות בעצמן – אם אלה פגיעות של אובדנות, דיכאון, הפרעות אכילה.
<אדוה ברקוביץ רומנו: אז גם לא רואים את זה, וזה גם לא מפריע לאף אחד.
<אדוה ברקוביץ רומנו: היא יושבת בכיתה והיא שקטה.
<אדוה ברקוביץ רומנו: ואם לא יודעים איך לזהות את זה אז מפספסים את זה.
<אדוה ברקוביץ רומנו: זה לא רק שהיא מגיעה לעובדת הנערה פעם בשבוע, אלא זה גם כשהיא נמצאת בשכונה ונמצאת בבית-הספר.
<אדוה ברקוביץ רומנו: מישהו צריך לראות את זה, מישהו צריך לזהות את זה.
<אדוה ברקוביץ רומנו: אחת הדרכים לעשות את זה זה גם על-ידי הרחבה של תכניות מניעה וגם שלתוך התכניות הקיימות ייכנסו יותר תכנים פמיניסטיים ביקורתיים ולא רק תכנים טיפוליים אישיים.
<אדוה ברקוביץ רומנו: כי הבעיה היא לא באישיות של הנערה, הבעיה היא שיש אלימות כלפי נשים בחברה וכלפי נערות, ויש גם בעיה נושא של דימוי גוף.
עליזה לביא: אז את מדברת על תכניות של העצמת הנערות?
<אדוה ברקוביץ רומנו: העצמה זה משהו פרטני.
עליזה לביא: אני רוצה לשמוע המלצה שלך.
עליזה לביא: אני שומעת קצת יותר מדי את הקומה השנייה של המחקר האקדמי.
עליזה לביא: מה את מציעה?
עליזה לביא: מה את ממליצה?
<אדוה ברקוביץ רומנו: גם תכניות מניעה בפועל בתוך בתי ספר במסגרות אוניברסליות יותר זה חשוב, וגם שהפרקטיקה תהיה פרקטיקה פמיניסטית.
עליזה לביא: אני רוצה לשמוע, בבקשה, את מיכל שגיא מעל"ם.
<מיכל שגיא: שלום, ברשותכם אני גם אעביר רשות דיבור לשירלי אסא.
עליזה לביא: יש לכן חמש דקות אז תחלקו את הזמן.
<מיכל שגיא: אני מנהלת פרויקט לצעירים ולצעירות חסרי בית בירושלים.
<מיכל שגיא: לנו חשוב מבחינת הראיה של על"ם שאנחנו עובדים עם רצף של אוכלוסיות בכל רצף הסיכון.
<מיכל שגיא: חשוב לנו להדגיש שתי נקודות: נקודה אחת זה מה שדובר קודם – הנושא של המיניות והמין.
<מיכל שגיא: אנחנו יודעים שצעירים וצעירות ובני נוער לא באמת יודעים דברים על מין ועל מיניות, לא מדברים איתם על זה.
<מיכל שגיא: צעירות רבות ונערות רבות פועלות עם הרבה חוסר ידע.
<מיכל שגיא: זאת אומרת הן לא באמת יודעות מה קורה, הן מגיבות לדברים ועושות דברים כי זה מה שהן חושבות שנכון.
<מיכל שגיא: נראה לנו ששם צריך לשים את הדגש, בנושא של הסברה, בנושא של מניעה, בנושא של מתן מענה הסברתי בנושא של מין ומיניות.
<מיכל שגיא: דגש נוסף שחשוב לנו לגבי נערות וצעירות זה גם לשים לב מעבר למגדר גם לתת-קבוצות.
<מיכל שגיא: אנחנו יודעים מה ההבחנות לגבי אוכלוסיות חרדיות, ואנחנו יודעים את ההבדלים שיש באוכלוסיות של ערביות, בדואיות ודרוזיות שבנוסף לקשיים הבסיסיים שקיימים כהן מגיעות אלינו צריך לקחת בחשבון מה קורה בתוך המשפחה ובתוך הקהילה.
<מיכל שגיא: אלה דברים שצריך להתמקד בהם כשמתחילים לעשות את העבודה הממוקדת הזאת.
<מיכל שגיא: אני אשמח ששירלי תוסיף דברים מהראייה שלה.
<שירלי אסא: אני שירלי, ואני רכזת נערות בניידת חולון.
<שירלי אסא: אני פחות רוצה לדבר על העבודה, אלא על עצמי.
<שירלי אסא: בגיל 16 עזבתי את הבית בגלל אלימות במשפחה.
<שירלי אסא: אחד הדברים שהתחברתי אליהם ממה שאת אמרת שהיום בגיל 25 אני חושבת אחורה שהיה חסר לי שמישהו יראה אותי לפני שכל הבלגן אתי התחיל.
<שירלי אסא: בגיל 16 לקחתי תיק, עזבתי את הבית ועברתי לגור ברחוב בירושלים, ממש לא רחוק מפה.
<שירלי אסא: עד אותה נקודה שבה עזבתי הייתי נערה נורמטיבית לגמרי.
<שירלי אסא: הייתי בתנועת נוער, הייתי תלמידה טובה, אף פעם לא הפרעתי בשיעורים, אף פעם לא יצרתי סביבי בלגן, ועדיין קרו אתי הרבה מאוד דברים מתחת לפני השטח שאף אחד לא יודע להצביע עליהם ולהגיד שיש בעיה.
<שירלי אסא: אחד הדברים שאני עושה היום בעבודה שלי עם נערות הוא שאני מסתכלת על כל נערה כנערה בסיכון.
<שירלי אסא: רוב הנערות שאני עובדת איתן היום לומדות בבית-ספר, והן בתנועות נוער, בכיתות מדעים, ועל פניו הן בתפקוד מאוד גבוה - -
עליזה לביא: אז מה חסר להן?
<שירלי אסא: במקביל מה שקורה איתן זה שהן מקיימות יחסי מין בגיל 12, יש הריונות בגיל מאוד צעיר, פגיעות פנימיות עם בן הזוג בתוך המשפחה.
<שירלי אסא: אחד הדברים שחסרים זה מישהו שיידע לקרוא את המפה גם כשהיא לא צועקת "הצילו", גם כשאין משהו מאוד מובהק וברור.
עליזה לביא: הדוגמאות שהבאת כרגע זה מבתים נורמטיביים?
<שירלי אסא: בתים נורמטיביים לחלוטין.
<שירלי אסא: עדיין אני פוגשת נערות בנות 14 שמדברות אתי על כך שיש להן חבר בן 25, והן חייבות לקיים אתו יחסי מין כי הוא אמר, ומה יקרה אם לא.
<שירלי אסא: ויש הורים מתפקדים.
<שירלי אסא: במקרה שלי הייתה גם בעיה בבית, אבל זה הפך להיות בעיה חברתית.
<שירלי אסא: היום נערות בגיל מאוד צעיר מרגישות שהן צריכות לספק הרבה מאוד דברים, וזה מוביל לכל הבעיות האלה.
<שירלי אסא: בדיון שיהיה פה יהיה מאוד קל לדבר על הנערות שנמצאות במקום שאני הייתי אחרי גיל 16 – כבר ברחוב, כבר בקצה, בהוסטלים.
<שירלי אסא: אני דווקא רוצה לדבר על מה שקורה לפני כן, ואיך אנחנו הולכים לנסות למנוע את ההתגלגלות הזאת לפני שהן מגיעות לקצוות.
<שירלי אסא: בשביל זה אני מסכימה עם מה שאמרת שצריך אנשים בתוך בתי הספר שיידעו לקרוא את המפה – היועצת, המחנכים וכל הגורמים שעוטפים אותן.
<שירלי אסא: כי אני רואה אותן פעם בשבוע, ואני רואה קבוצה מאוד מצומצמת של נערות בזמן שאני יודעת שהתופעה היא הרבה יותר רחבה.
עליזה לביא: איך הנערות יודעות על על"ם?
<שירלי אסא: אנחנו מחפשים ברכב גדול ומאתרים בנות שיושבות לפעמים בגינות, בקניונים.
<שירלי אסא: אני ניגשת אליהן, מדברת איתן, מציגה את מה שאני עושה.
<שירלי אסא: יש לי כרטיס ביקור שאני מחלקת להן למקרה שצריך להתייעץ.
<שירלי אסא: במקביל יש לנו אזור מסוים בגינה קבועה שאנחנו מגיעים אליה פעם בשבוע ששם השיח הוא לא בהכרח על התכנים של הקצה וזנות, אלא לדבר על עצמן; להגיד מה אני חושבת, מה אני רוצה, לדעת איך לשים גבול, מה היא אוהבת, מה התחביבים שלה.
<שירלי אסא: אני מוצאת הרבה בנות שלא יודעות אפילו את הדברים האלה.
עליזה לביא: התכנית שאני חוזרת ושומעת, למשל התכנית "כישורי חיים" של משרד החינוך, זה נושאים שלא מדוברים?
עליזה לביא: הרי אלה בנות שנמצאות במערכת החינוך.
עליזה לביא: אם אני מנסה לדמיין לי איך נראית נערה בסיכון את לוקחת אותי למנעד עוד יותר גדול.
<שירלי אסא: גם מהניסיון האישי שלי כנערה כשהייתי על הרצף הזה, הייתי במקום הנורמטיבי, ותוך שנה הגעתי לקצה כי לא היה שם מישהו.
<שירלי אסא: מבחינתי אני מבקרת את הנערות, ואני רואה מה קורה באינטרנט ומה קורה בטלוויזיה, ומבחינתי כולן בסיכון.
<שירלי אסא: זה משנה איך ההורים, אבל אם יש אלימות בבית או אין אלימות בבית, עדיין הנערות יכולות להגיע למצבי קצה מאוד קשים, וזה יכול להתחיל מ"אני שמנה מדי, ואני לא אוהבת את עצמי מספיק" או מה שקורה בפייסבוקים – קבוצות ביקורת סטטוסים זאת קבוצה של בני נוער שבה נערות מעלות תמונות עירום של עצמן – נערות נורמטיביות.
<שירלי אסא: כי ככה הן יקבלו תשומת לב, ככה ידרגו אותן גבוה ויהיו להן יותר חברים, ואז הן ירגישו נחשקות ונאהבות, ואז זה גם אומר שהן טובות.
<שירלי אסא: אז כן, בעיני התופעה הרבה יותר רחבה מהבנות שצועקות, והן בקצה.
עליזה לביא: האמת שכשדיברת כולן הנהנו בראש.
עליזה לביא: עורכת הדין ליאת קליין מארגון מרכזי הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית.
עליזה לביא: את אורחת קבועה בוועדה, אבל בהמשך לדברים שנאמרו קודם, את יכולה לתאר לנו פרופיל של נערה בסיכון בישראל?
<ליאת קליין: זה משהו שיעשו טוב יותר רכזות הסיוע שנמצאות כאן.
<ליאת קליין: אני כן רוצה לנצל את דקות הדיבור שלי כדי לתת סקירה על תמונות המצב ועל המענים שקיימים, על החוסרים שיש – מה נעשה, ואולי מה צריך, ובהמשך נוכל להתייחס גם לזה.
<ליאת קליין: לפני שאני אדבר על פרופילו ואפנה לרכזות הסיוע אני גם רוצה לברך על הדיון הזה, אבל לברך גם על האופן שבו פתחת את הדיון.
<ליאת קליין: המצוקה של אותן נערות צעירות שאליהן מתייחס הדיון הזה שאין להן לאן ללכת זה משהו שאנחנו פוגשות בו כל הזמן במרכזי הסיוע; מציאות שבה מישהי שעברה התעללות ממושכת, בפרט בתוך התא המשפחתי, ואין לנו לאן להפנות אותה – אין מסגרות, ואין מענים קיימים היום.
<ליאת קליין: אני כן ארצה לסקור בקצרה מה יש היום ומה חסר כדי שנוכל לדבר על מה שצריך ונכון לעשות.
<ליאת קליין: נקודת המוצא לכל הנושא הזה של אחריות של המדינה ושל משרד הרווחה מתחילה בכך שהיום אפשר לומר שהמדינה רואה עצמה אחראית לשלומם של ילדות וילדים, בפרט כאלה שעברו התעללות.
<ליאת קליין: בכל מה שקשור לבגירות, לנערות צעירות שעברו את גיל 18 – כאן השאלה היא קצת יותר פתוחה, ולא ברור מהי מידת האחריות של המדינה בהקשר הזה.
<ליאת קליין: אם אנחנו מדברים על הנושא של נערות וצעירות בסיכון מתוך נקודת המבט של הפגיעה המינית צריך לחלק את זה אולי לשני סוגים של דיונים: האחד, מה קורה בתוך מסגרות חוץ-ביתיות וכל הנושא של פגיעה בתוך הוסטלים ופנימיות ובתוך משפחות אומנה; הנושא השני זה כל המענים הקיימים והחסרים היום לצעירות ולנערות.
<ליאת קליין: כבר ב-2007 הייתה החלטת ממשלה של ראש הממשלה דאז אהוד אולמרט - -
מאיר כהן: את מדברת על סמך נתונים מדויקים?
מאיר כהן: אני רוצה לספר לך ולשומעים.
מאיר כהן: אני לא מכיר את הנתונים, ואמרו לי שיש הרבה פגיעות מיניות במשפחות אומנה.
מאיר כהן: בדקתי 17 שנה אחורה.
מאיר כהן: ארבעה מקרים - -
<קריאות: מדווחים.
מאיר כהן: מאין הנתונים שלך?
מאיר כהן: אם זה לא מה שדווח, מאין הנתונים שלך?
<ליאת קליין: יש מקרים שאנחנו שומעות עליהם במרכזי הסיוע, והם לא מדווחים; כאלה שמתקבלים הרבה שנים אחר כך ולא דווחו.
מאיר כהן: אז את יכולה לעשות מיפוי.
<ליאת קליין: פתחתי בזה שהדיון מבחינתנו הוא שני חלקים: האחד זה פגיעות - -
מאיר כהן: אני אומר את זה כי זה חשוב מאוד לדיון.
מאיר כהן: אמירות צריכות להתבסס על נתונים כי מסד הנתונים הוא הכלי החשוב ביותר לטיפול.
מאיר כהן: זה הרבה?
מאיר כהן: לבסס את זה; זה מעט?
מאיר כהן: הנתון הזה מאוד חשוב.
מאיר כהן: כי זה נשמע מאוד נחמד, אבל זה שיח של הנח"ל.
<ליאת קליין: זאת הערה טובה וחשובה, ואנחנו בוודאי נוכל לתת את הנתונים, אבל שוב – את הנתונים שלנו, מה שאנחנו פוגשות במרכזי סיוע.
<ליאת קליין: זה גם עדיין לא תמונה מלאה.
<ליאת קליין: רוב המקרים האלה הם מקרים לא מדווחים.
<ליאת קליין: בכלל, פגיעה מינית היא תופעה לא מדווחת, והרבה פעמים היא מדווחת אחרי הרבה מאוד שנים במקרים שכבר יש התיישנות, ויש קושי לפנות.
<ליאת קליין: לכן יש קושי לתת תמונה מספרית מדויקת.
<ליאת קליין: אנחנו רק יכולות להגיד שזה משהו שאנחנו פוגשות, ושזה סיפורים שמגיעים אלינו.
<ליאת קליין: רק לפני כמה שבועות התקיים פה דיון בנושא הכשרות של שופטים.
<ליאת קליין: ישבה פה בחורה שעברה התעללות במשפחת אומנה וסיפרה את הסיפור שלה.
<ליאת קליין: זה מקרה אחד שגם לא דווח אז.
<ליאת קליין: היום היא מנסה לדווח, ויש כבר התיישנות.
<ליאת קליין: היא סיפרה את זה פה בוועדה, ולכן אני לא אכנס לכל הפרטים, אבל אני כן יכולה להגיד שאלה מקרים שמגיעים אלינו.
<ליאת קליין: אין לי נתון כמה זה קורה.
<ליאת קליין: אני רק אומרת שזאת תופעה שצריך להתייחס אליה בדיון.
<ליאת קליין: אני לא אומרת שום דבר על הכשל, זאת רק נקודה אחת שכדאי להאיר.
<ליאת קליין: חשוב לי יותר לדבר על המענים לצעירות ולנערות שעברו פגיעה.
<ליאת קליין: אני עוברת לדבר על מה שנעשה כי זאת שאלה ששאלת קודם – מה ההחלטות, מה קרה בינתיים ומה עדיין חסר.
<ליאת קליין: התחלתי עם זה שבשנת 2007 ראש הממשלה דאז אהוד אולמרט קבע תכנית יישום בין-משרדית לטיפול בנפגעות תקיפה מינית.
<ליאת קליין: אני לא זוכרת כמה הוקצה לזה - -
<ליאת קליין: נכון, 15 מיליון.
<ליאת קליין: דובר שם על הקמה של שישה מרכזים רב-תחומיים, הקמה של שש דירות מגורים לנפגעות תקיפה מינית, הקמת חלופת אשפוז לנפגעות תקיפה מינית, מתן הכשרות לאנשי מקצוע ותקצוב 25 עובדות סוציאליות לאיתור נערות וצעירות נפגעות תקיפה מינית וטיפול בהן.
<ליאת קליין: זאת החלטת ממשלה שהתקבלה כבר בינואר 2007.
<ליאת קליין: מאז בשנת 2009 התקבלו גם המלצות של ועדה בין-משרדית בראשות המשנה למנכ"ל משרד הרווחה שהתייחס לכל הנושא של שיקום ופיצוי לציבור של נפגעי עבירה בכלל ושל נפגעות תקיפה מינית בפרט.
<ליאת קליין: בנקודת המצב שבה אנחנו עומדים היום אפשר להגיד שההחלטות האלה והתכניות האלה יושמו בחלקן.
<ליאת קליין: הוקמו מרכזים טיפוליים שאמורים לתת טיפול, אבל הטיפול הזה הוא חלקי.
<ליאת קליין: רכזות הסיוע ידברו על כך – אני אתן להן כמה דקות לדבר כי הן פוגשות את המצוקה הזאת יותר ממני.
<ליאת קליין: אבל אני יכולה להגיד שהוא חלקי כי משך זמן ההמתנה לטיפול יכול להגיע עד שנה וחצי.
<ליאת קליין: זה זמן ארוך וממושך שלא נותן מענה בזמן אמת.
<ליאת קליין: כל הפתרונות של דיור, חלופת אשפוז, דירות מגורים – אלה מענים שלא קיימים היום.
<ליאת קליין: כל הדברים האלה מפורטים גם בנייר שהגשנו.
<ליאת קליין: זאת מצוקה אמתית.
<ליאת קליין: כדי שנבין יותר טוב מה קורה ומה עובר על נפגעת שמספרת את הסיפור שלה, מישהי שעברה פגיעה בתוך המשפחה, אני אשמח שהרכזות בשטח יספרו מה הן פוגשות.
עליזה לביא: תודה, ליאת.
עליזה לביא: בבקשה, שתי דקות לכל אחת.
<מיטל מיכאלי: אני מיטל, ואני מרכזת את קו הסיוע בתל-אביב.
<מיטל מיכאלי: בהמשך למה שליאת אמרה יש הרבה פעמים מצבים שאני מקבלת אליי פניות של צעירות ונערות עד גיל 25 וגם יותר מזה שמתקשרות בזמן חירום וצריכות מענה כרגע, ואין לי לאן להפנות אותן.
<מיטל מיכאלי: זאת אומרת יש מספר מקומות מאוד מצומצם שאני יכולה להפנות אותן אליהם, אבל לרוב המקומות האלה מלאים.
<מיטל מיכאלי: למשל, מקלט לנערות בבאר-שבע שכמעט תמיד הוא מלא או למשל הוסטל "החוט המשולש" שגם כן כמעט תמיד הוא מלא, ואין לאן להפנות את האישה.
<מיטל מיכאלי: אני מנסה למצוא כל מיני פתרונות, להתקשר למתנדבות שיארחו אותן לכמה ימים, כי בדרך כלל הן לא רוצות ללכת לפתרונות ממוסדים שמתייגים אותן.
<מיטל מיכאלי: למשל, אני מציעה להן להתאשפז באשפוז פסיכיאטרי – לא שבהכרח יקבלו אותן, כי הן לא בהכרח במצב פסיכוטי, אבל הן יוכלו לנוח כמה ימים – והן לא רוצות כי הן אומרות, אני לא משוגעת; או שאני מנסה להפנות אותן למקלט לנשים מוכות, והן אומרות שהן לא אישה מוכה.
<מיטל מיכאלי: בעצם כדי שהן יקבלו מענה כוללני הן צריכות להיות כמו מורבידיות, הן צריכות לפתח כל מיני סימפטומים: או לעסוק בזנות או להתמכר לסמים או להשתגע ולהגיע למצב פסיכוטי.
<מיטל מיכאלי: אבל אם את רק נפגעת פגיעה מינית שצריכה מענה של דיור או מקום לשים את הראש – אין כזה, אין לי לאן להפנות אותן.
<מיטל מיכאלי: וגם טיפול – מישהי שיש לה מקום לגור, ויש לה תמיכה אבל היא רק צריכה טיפול ואין לה יכולת לשלם על זה, צריכה לחכות שנה וחצי, ובינתיים ההפרעה שלה הולכת ומתגברת, ובינתיים היא מפתחת עוד סימפטומים, ואין לי לאן להפנות אותה.
<שמרית פרנקל: שמי שמרית, ואני המקבילה של מיטל בירושלים ומצטרפת מאוד למילותיה.
<שמרית פרנקל: אני רוצה להגיד לא רק ברמה הקונקרטית כי כבר נאמר שאנחנו חושבות שאין מענים ברמה הקונקרטית.
<שמרית פרנקל: הרבה מהיושבות והיושבים בחדר מבינים שמי שמגיעות להוסטלים לנוער בסיכון – אני אהיה עדינה אם אגיד ש-80%-70% ממי שמגיע זה נערים ונערות שעברו פגיעה מינית ממושכת בילדות, ואני חושבת שאני צנועה בנתונים.
<שמרית פרנקל: הקושי הגדול שלי הוא שלפחות עד גיל 18 או 20 יש מענים כי יש חסות הנוער, ויש הוסטלים, והיום ברוב ההוסטלים והמסגרות האלה יש הבנה שפגיעה מינית זה משהו שרוב האוכלוסייה מגיעה איתה.
<שמרית פרנקל: אני מוצאת את עצמי במצב של חוסר אונים מול נשים שפשוט חוות "הוריקן" בחיים שלהן כי רק עכשיו הן מסוגלות להתמודד עם פגיעה מינית.
<שמרית פרנקל: אני רוצה להזכיר שנפגעות תקיפה מינית, ובטח אם זאת פגיעה ממושכת בילדות ובוודאי אם זה מדמות קרובה – לא מסוגלות לדבר על זה לא בגיל 12 ולא בגיל 15 ולא בגיל 16, אלא מסוגלות להתמודד עם זה רק אחרי שהן עזבו את משפחת המוצא, ואז עולמן קורס עליהן, ואין לי מה להציע להן.
<שמרית פרנקל: נשים יכולות להתקשר אליי בבכי אמיתי שהן התקשרו למרכז תמר, המרכז הטיפולי בירושלים, והצוות אמר להן בכאב לחכות שנה.
<שמרית פרנקל: אישה מתמודדת עם "הוריקן" בחיים שלה, ואני לא חושבת שאפשר להגיד לה לחכות שנה, וזה מה שהיא תצטרך לעשות.
<שמרית פרנקל: הקושי האידיאולוגי בעיניי מבחינת מרכזי הסיוע ומבחינת המדינה הוא שפגיעה מינית מוחקת; היא מוחקת צרכים, מוחקת רצונות, מוחקת בחירה, היא מוחקת שליטה.
<שמרית פרנקל: הפוגע לא רואה את החלקים האלה.
<שמרית פרנקל: יש פה אפשרות שהמדינה יכולה לעשות משהו מתקן של נראות.
<שמרית פרנקל: אנחנו רואים את הסבל, את הכאב ואת המצוקה.
<שמרית פרנקל: זה לא סתם קרה.
<שמרית פרנקל: זה לא סתם שעכשיו את לא יכולה לעבוד, את לא יכולה לתפקד, את לא יכולה שום דבר, ועולמך קורס עלייך, אלא אנחנו באמת רוצים לתת לך איזושהי מסגרת.
<שמרית פרנקל: יש פה ראייה אפילו קונקרטית פרקטית כי אישה כזאת צורכת המון שירותי בריאות, רווחה וכדומה, והמדינה משלמת בסופו של דבר כפל כפליים כי לא ניתן המענה הראוי.
מאיר כהן: יש לך הצעה?
<שמרית פרנקל: בזמנו כשהשתת
<שמרית פרנקל: פתי בתת הוועדה לנפגעות עבירות מין שייסד המשנה למנכ"ל מנחם וגשל העברנו הצעות לרצף שירותים שאפילו ברמה הכלכלית מבחינת המדינה ברור לי שזה ישתלם כי זה יהיה מענה מותאם ורגיש בזמן הראוי, ולא אחר כך שאישה צריכה לקבל ביטוח לאומי במשך 30 שנה.
<שמרית פרנקל: שוב, זה יוצא מהכיס הציבורי.
<שמרית פרנקל: כמובן, גם ברמה האידיאולוגית.
עליזה לביא: סיגל רצין, מנהלת תחום נערות בויצ"ו, בבקשה.
<סיגל רצין: אני רוצה להתייחס לנושא של מניעה.
<סיגל רצין: כשנערות מגיעות לרווחה הן עולות הרבה מאוד כסף ומצריכות הרבה מאוד משאבים.
<סיגל רצין: דיברו על נערות נורמטיביות בבתי-ספר שמגיעות למצבי קיצון.
<סיגל רצין: אני לא יודעת איך אפשר ליישם את זה, אבל צריך לחשוב על זה – יש הרבה מאוד תכניות קיימות בתחום של מניעה.
<סיגל רצין: יש דברים שאנחנו עושות בויצ"ו באופן עצמאי מתרומות, ואנחנו מונעות מהרבה מאוד נערות – ומקבלות אחר כך דיווחים מבתי-הספר – מלהגיע לרווחה או להגיע למצבים קיצוניים.
<סיגל רצין: אנחנו פוגשות את הנערות בכל רצף הסיכון.
<סיגל רצין: אנחנו פוגשות אותן גם במצב שהן עוד נחשבות נורמטיביות, ואנחנו פוגשות אותן גם במרכזי יום ובמקומות שהן כבר הגיעו למצב של הידרדרות מאוד גדולה.
<סיגל רצין: העניין הוא שבתי-ספר לא ערוכים ולא מעוניינים להכניס לבתי-ספר תכניות מניעה, ובטח לא תכניות בראיה מגדרית – זה נאמר לי גם חד-משמעית – כי זה גוזל זמן הוראה.
<סיגל רצין: "כישורי חיים" זה משהו שמורות אמורות להעביר, אבל לא תמיד מעבירות כי זה משהו וולונטרי - -
עליזה לביא: בתור אמא לשלוש בנות ובן אני יכולה להגיד לך בדיוק מה מקבלים ב"כישורי חיים".
<סיגל רצין: גם אני אמא לבנות, ואני מדברת מניסיון.
<סיגל רצין: יש כיתות שפשוט לא מעבירים שנה שלמה כישורי חיים כי יש בחינות וצריך לעמוד בלוח מסוים של בחינות.
<סיגל רצין: כל הנושא של תכניות מניעה ותכניות בתוך בית-ספר – ולפעמים אנחנו רק עובדות עם היועצות, והן מאתרות את הנערות שזקוקות לטיפול ומפנות לגורמים הנכונים - -
עליזה לביא: בכמה בתי ספר ויצ"ו מטפלים?
<סיגל רצין: מדי שנה אנחנו מטפלים ב-15 בתי-ספר בכל רחבי הארץ מצפון עד דרום - -
עליזה לביא: 15?
<סיגל רצין: אם היה לנו תקציב, היינו מטפלים ביותר.
<סיגל רצין: אנחנו עושים את זה מכספי ויצ"ו בתכנית שנקראת "עצמה צעירה".
<סיגל רצין: יש לנו עוד תכנית מדהימה שהכנסנו אותה לבתים החמים שאנחנו שותפות בהם, שעוסקת בכל הנושא של דימוי גוף.
<סיגל רצין: זאת תכנית מניעה שעשתה פלאים עם נערות – גם בנושא של מיניות, גם בנושא של גוף, בנושא של מערכות יחסים עם בחורים.
<סיגל רצין: נערות שעזבו מערכות יחסים פוגעניות.
<סיגל רצין: זאת אומרת יש מענים, ויש מענים שאם נפעיל אותם בצורה מסודרת הם יחסכו הרבה מאוד כסף לרווחה בעתיד כי זה בדיוק התפר שהנערה כבר יכולה לעבור למרכז יום שיכול להיות הוסטל, ואז כבר קשה מאוד לשקם אותה והיא גם עולה הרבה מאוד כסף למערכת.
<סיגל רצין: זאת ההמלצה שלי – להפנות משאבים.
עליזה לביא: אדוני השר, יש כמה חברי כנסת שמבקשים שתשמע את הדברים שלהם.
עליזה לביא: השאלה היא איך אתה רוצה שיהיה סדר הדברים?
עליזה לביא: יש גם מליאה ב-11:00.
מאיר כהן: ב-11:00 אני צריך להיות במליאה.
חנין זועבי: אין עמותות ערביות.
עליזה לביא: יש ארגונים נוספים שרוצים לדבר?
עליזה לביא: יש חברי כנסת שמבקשים לדבר?
מאיר כהן: אני פה עד 11:00.
עליזה לביא: אתה רוצה לשמוע חברי כנסת ואחר כך לענות?
עליזה לביא: נתחיל, בבקשה, עם חבר הכנסת אחמד טיבי.
מאיר כהן: הגבר היחיד.
עליזה לביא: היה גם חבר הכנסת דוד צור, לזכותו.
אחמד טיבי: חלק מהנתונים תלויים בחיפוש ובאיתור של מקרים של נערות במצוקה.
אחמד טיבי: איתור נעשה בדרך כלל על-ידי עובדים סוציאליים בלשכות רווחה - -
מאיר כהן: לא רק.
אחמד טיבי: - - ואחרים.
מאיר כהן: בתי-הספר.
אחמד טיבי: לפי הנתונים של איגוד ההוסטלים ביישובים הערביים, יש מחסור חמור בעובדים סוציאליים.
אחמד טיבי: עובד סוציאלי מטפל ב-300 תיקים ביישובים הערביים לעומת 180 תיקים ביישובים היהודיים.
אחמד טיבי: לכן זה גם מחסור תקציבי וגם אוטומטית מחסור בתקנים.
אחמד טיבי: השוואת התקציב והעלאת מספר התקנים יכולות בהחלט גם לעזור לאבחן את הבעיה, למצוא אותה ולטפל בה – דבר שלא קיים במידה הנכונה היום.
אחמד טיבי: אני גם רוצה לשמוע את דעתו של אדוני על מקלטים לנשים מוכות ביישובים הערביים.
אחמד טיבי: אנחנו יודעים מה המצב.
אחמד טיבי: האם הספקת לטפל בנושא הזה?
אחמד טיבי: כבר שוחחנו על הנושא הזה.
אחמד טיבי: באופן כללי מהי דעתך על תקצוב ומדיניות משרדך בנושאים הרלוונטיים במגזר הערבי?
עליזה לביא: חברת הכנסת חנין זועבי, בבקשה.
חנין זועבי: אדוני השר, לצערי, אם אתה הערת לגברת שהיא נותנת טיפה בים אז אנחנו נשארים ברמת המאקרו – הכי מאקרו שאפשר.
חנין זועבי: כבר ארבע שנים אני פה, ואני חוזרת על אותם נתונים, ויש גם הידרדרות.
חנין זועבי: אני אתן לך את הנתונים כי ביקשת נתונים.
חנין זועבי: בלשכת הרווחה רשומות 4,000 נערות במצוקה.
חנין זועבי: לפי מחקרים שחלקם הוצגו בוועדה הזאת, יש 15,000 נערות במצוקה, ומטופלות רק 20, ותתקנו אתן כי אתן אנשי מקצוע.
חנין זועבי: חבל שאין נציגות מעמותות ערביות - -
עליזה לביא: אנחנו הזמנו אותן.
חנין זועבי: 30%-20% מהנערות במצוקה בחברה הערבית יש להן מסגרות.
חנין זועבי: המחסור העיקרי הוא בעובדות סוציאליות.
חנין זועבי: בנוסף למחסור של 300 עובדים סוציאליים יש 40 עובדות סוציאליות שמטפלות בנערות במצוקה ב-70 יישובים כשחלק מהן עובדות חצי משרה ואפילו בשליש משרה.
חנין זועבי: אז יש 4,000 מטופלות, 15,000 נערות במצוקה, כש-11,000 לא מגיעות אליהם ו-40 עובדות, אבל לא 40 משרות.
חנין זועבי: ויש אבטלה בתעסוקת נשים ערביות.
חנין זועבי: אז הנה, שמישהו יחשוב גם על עבודה בין-משרדית של משרד הרווחה ושל משרד הכלכלה שמדבר על העלאת תעסוקת נשים.
חנין זועבי: ואנחנו דיברנו על זה - -
עליזה לביא: הקדשנו לזה ישיבה אתמול, גברתי.
חנין זועבי: אפשר להצליב את המידע הזה ולהצליב את הצורך ולהגיד, אנחנו נעשה תכנית של סבסוד לימודים לעובדות סוציאליות כי מדובר במצוקה מאוד קשה.
חנין זועבי: יש 300 תקנים, לא עובדים.
חנין זועבי: יש מחסור בכל המסגרות, אבל יש גם בעיה של אי התאמה תרבותית.
חנין זועבי: כלומר ממה שקראתי בדוחות ממשלתיים, יש תקציב לא מנוצל.
חנין זועבי: הבעיה היא לא התקציב, אלא היעילות של המחשבה והתכנון האסטרטגי.
חנין זועבי: יש תקציב למסגרות חוץ-ביתיות.
חנין זועבי: הערבים לא רוצים מסגרות חוץ-ביתיות.
חנין זועבי: לנערות הערביות במצוקה מתאימה יותר עבודה בתוך הקהילה – מסגרות פנים-קהילתיות, בתים חמים.
חנין זועבי: אז התקציב לא מנוצל למסגרות חוץ-ביתיות, ואין תקציב למסגרות אחרות.
חנין זועבי: אז להעביר, בבקשה.
חנין זועבי: אנא, אל תוסיפו תקציבים – להעביר, להתאים את התכנון.
חנין זועבי: מה שמתאים ליישובים היהודיים לא מתאים לנערות במצוקה הערביות.
חנין זועבי: הן לא רוצות ללכת מחוץ לקהילה.
חנין זועבי: יותר נוח להן בית חם שאפשר לקלוט בו נערות ליומיים-שלושה.
חנין זועבי: אני אהיה מאוד פרקטית – הבעיה השלישית היא בעיית המצ'ינג.
חנין זועבי: ביישוב ערבי המשרד לא משתתף בהוצאה השוטפת בשביל לבנות.
חנין זועבי: יש בעיית מצ'ינג של 25% גם בפרויקטים הכי נחוצים לקהילה.
חנין זועבי: אז לשקול מחדש את המצ'ינג הזה כאשר מדובר באוכלוסייה בסיכון.
חנין זועבי: ההמלצה הרביעית האחרונה היא להתחיל בפיילוט בלוד וברמלה.
חנין זועבי: אי אפשר עכשיו לפתור את הכול בעניין של נערות במצוקה, ואני יודעת שכשרוצים לפתור חושבים קונקרטית.
חנין זועבי: הבעיה הכי קשה היא באזור המרכז.
חנין זועבי: לוד, רמלה ויפו – שם שיעור הנערות במצוקה הכי גדול, והמצוקות הכי עמוקות.
חנין זועבי: אני ביקשתי כבר ארבע שנים שתתמקדו ותעשו הסבה וסבסוד להכשרת עובדות סוציאליות מיוחדות לנערות במצוקה, ואולי תתחילו באזור הזה.
עליזה לביא: חברת הכנסת אורית סטרוק, בבקשה.
אורית סטרוק: קודם כול, אני מאוד מברכת אותך על האיזון של הישיבה הזאת, וגם אותך אדוני השר שהגעת, ואתה מקדיש מזמנך, ואני רואה שאתה גם מקשיב ברוב קשב.
אורית סטרוק: יחד עם זה אני מצטערת לא לראות כאן, וגם ביררתי והבנתי שמנכ"לית "מניפה" אתיה דן לא הוזמנה.
עליזה לביא: אנחנו לא מכירות.
עליזה לביא: נשמח להכיר.
אורית סטרוק: חשוב לי להציג את טיב הפרויקט שהיא מובילה.
אורית סטרוק: היא מובילה אותו גם במגזר הערבי.
עליזה לביא: אם את מוכנה לחזור על השם לפרוטוקול כדי שמנהלת הוועדה דלית תוכל לשמוע.
אורית סטרוק: שמה אתיה דן, והיא מנכ"לית "מניפה".
אורית סטרוק: אני רוצה להסביר את הרציונל בתכנית כי זה מתחבר לדברים שאמרה חברת הכנסת חנין זועבי.
אורית סטרוק: אגב, היא עובדת גם במגזר הערבי; יש לה סעיפים שעובדים בלוד, במראר, בסכנין וברהט.
אורית סטרוק: הרציונל שלה – ולכן אני גם רוצה להגיד לך את זה, אדוני השר – הוא שטיפול בנוער במצוקה, ובמיוחד בבנות לא יכול להיות משימה רק של משרד הרווחה.
אורית סטרוק: הוא צריך להיות משימה משולבת ומסונכרנת של משרד הרווחה, הבריאות והחינוך – ובראש ובראשונה של משרד החינוך.
אורית סטרוק: כי הרציונל צריך להיות שאת הבנות האלה – וגם את הבנים, אגב, כי יש גם בנים במצוקה שסובלים לא פחות.
אורית סטרוק: נוער במצוקה הוא גם לא תמיד רק על רקע של פגיעות מיניות, אלא יש מגוון רחב - -
מאיר כהן: לרוב.
אורית סטרוק: המטרה שלנו צריכה להיות לא לאחסן אותם בקופסאות מיוחדות לנוער במצוקה הזה ושם הם יפגשו זה את זה.