GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יעל דיין: הוועדה הזו שנאבקת על הנושא מברכת את הגברת רייס על המינוי המאוד חשוב הזה.
יעל דיין: אנחנו נאבד כנראה מזכירת מדינה בארצות-הברית, אבל הנוף האנושי לא יהיה חסר נשים.
יעל דיין: על-ידי בן זוגה
יעל דיין: אני לא אקדים ואומר את המסקנות שלנו.
יעל דיין: אנחנו נבקש לקבל דיווח על מקרי הרצח בצפון.
אלכס גולדשטיין: מבחינתנו האירוע הוא מזעזע.
אלכס גולדשטיין: מדובר בזוג עולים חדשים, אישה ילידת 1962, והחשוד עצמו יליד 1946, גר אתם בבית ילד קטן שהוא למעשה הילד של האישה, נער בן 12.
אלכס גולדשטיין: האירוע היה לאחר שהוא חזר מבית-הספר.
אלכס גולדשטיין: האבא שלף סכין, לטענתו, הוא אומר שהוא ניסה להתאבד בגלל המצוקה שהוא חש במערכת היחסים עם אשתו בגלל הכוונה שלה לעזוב את הארץ.
אלכס גולדשטיין: הסכין היא סכין שהוא הכין בעצמו, זו סכין מיוחדת של סנדלרים.
אלכס גולדשטיין: אז בשלב הזה הניסיון לדקור את עצמו היה בחדר השינה שלהם, של ההורים, ותוך כדי כך התפתח ויכוח בינו לבין אשתו ואז הוא הפנה את כל הזעם אליה ודקר אותה מספר פעמים.
אלכס גולדשטיין: היא ניסתה לחלץ את עצמה.
אלכס גולדשטיין: הילד הקטן שהיה בחדר השני, בחדר שלו, נבהל ורץ לראות מה קורה וניסה להפריד בין ההורים וכתוצאה מכך גם הוא נפצע די קשה באזור הבטן.
אלכס גולדשטיין: האימא ברחה מחדר השינה, רצה לסלון, ניסתה לצאת מחוץ לבית אבל הדלת – דלת רב-בריח - הייתה סגורה ונעולה.
אלכס גולדשטיין: היא ניסתה לפתוח את הדלת, אבל הוא שלף את המפתח ואנחנו רואים מאבק וניסיון לצאת החוצה, לפרוץ החוצה, אבל התוצאה ידועה והיא לא יצאה החוצה.
אלכס גולדשטיין: הידית של הדלת נשברה מעוצמת המאבק, וזו ידית רצינית ודי מסיבית.
אלכס גולדשטיין: גם באזור הזה של הדלת התרחש מאבק וגם כאן הוא דקר אותה.
אלכס גולדשטיין: היא חזרה פנימה לתוך הסלון, רצה לכיוון החלון, צעקה לעזרת השכנים אבל לצערנו הרב אף אחד לא עזר לה.
אלכס גולדשטיין: או ששמעו או לא שמעו, אנחנו לא יודעים, מתחקור עדים אנחנו יודעים שהם שמעו רעש אבל לא היה ברור להם מה המשמעות של הרעש.
אלכס גולדשטיין: לצערנו הרב מיד אחר-כך היא התמוטטה במרכז הסלון על השטיח ושם היא נפחה את נשמתה עם מספר לא קטן של דקירות.
אלכס גולדשטיין: היום בדיעבד לאחר ניתוח הגופה אנחנו יודעים שניתן היה להציל אותה.
אלכס גולדשטיין: זאת אומרת, אם הייתה מגיעה עזרה רפואית סמוך לאחר הדקירות, מן הסתם היא הייתה חיה מאחר שהפציעות לא היו כל כך קשות, אבל היא נפטרה בגלל איבוד הדם והעזרה שלמעשה לא הגיעה.
אלכס גולדשטיין: הילד בן ה12-, האבא השכיב אותו במיטה שלו, כיסה אותו בשמיכה וניסה לטפל בזרימת הדם.
אלכס גולדשטיין: אין לו הסבר לזה שהוא לא הזעיק את מגן דוד אדום או עזרה רפואית כזאת או אחרת.
אלכס גולדשטיין: הילד עדיין מאושפז בבית-החולים בנהריה.
אלכס גולדשטיין: לצערנו הרב עדיין לא הצלחנו לחקור אותו כי הוא נמצא בטראומה.
אלכס גולדשטיין: אנחנו מקווים שבימים הקרובים הוא יחלים ויתחזק, יתחזק בעיקר מבחינה נפשית, ואז נוכל לגבות את הודעתו באמצעות חוקרת ילדים.
אלכס גולדשטיין: הזוג הזה מוכר למשטרה.
אלכס גולדשטיין: היו לזוג שני אירועים קודמים סמוך מאוד לזמן הגעתם לארץ.
אלכס גולדשטיין: אחד האירועים היה ב18- במאי 1998 כאשר האירוע היה אירוע תקיפה קלה.
אלכס גולדשטיין: האישה התלוננה במשטרה.
אלכס גולדשטיין: החושים של המשטרה במקרה הזה היו חדים ונקטו בהליך של תיק פלילי, נקטו בהליך של כתב אישום, תהליך שנמשך מאחר שהבעל גורש מהדירה ולא אותר זמן רב, אבל לאחר מכן באירוע נוסף שהתרחש בפברואר הוא כן אותר ומערכת התביעה הגישה נגדו בקשה למעצר עד תום הליכים.
אלכס גולדשטיין: בית-המשפט נעתר לבקשה הזו אבל ההליכים הסתיימו מהר מאוד ונגזר דינו למאסר של שלושה חודשים בעבודות שירות ועוד עונש מאסר על תנאי של שלושה חודשים.
אלכס גולדשטיין: מאחר שנגזר דינו, מטבע הדברים הוסרו ההגבלות להרחקתו מהדירה והוא חזר הביתה ולצערנו הרב קרה מה שקרה ביום ה11- בדצמבר.
ריטה בלפולסקי: המשטרה הזמינה אותי עקב מעצרו של הבעל אחרי שתקף את אשתו ואכן נפגשתי אתו בפעם הראשונה במשטרה.
ריטה בלפולסקי: אז הזמנתי את הזוג ללשכת הרווחה, לאחר ששיחררו אותו והוא קיבל את צו ההרחקה מהבית לתקופה קצרה.
ריטה בלפולסקי: לאחר מכן נפגשתי אתו בנפרד ושמעתי אותו.
ריטה בלפולסקי: הוא אמר שזאת פעם ראשונה, שמעולם הוא לא תקף את אשתו.
ריטה בלפולסקי: דרך אגב, כשדיברנו אתמול עם הבן הגדול שהגיע ארצה, הוא אמר שאותו אדם היה איש מופלא.
ריטה בלפולסקי: הוא הכיר אותו עוד באוקראינה – הם היו שנתיים או שלוש נשואים לפני שהם הגיעו ארצה – והוא אמר שהוא היה איש ממש מצוין, אף פעם לא שמעו ממנו אף מילה ואף איום, שהוא היה איש מאוד טוב ומאוד רציני.
ריטה בלפולסקי: כנראה המעבר או משהו השפיע עליו.
ריטה בלפולסקי: כפי שהבנו אותה היא אמרה שאחותו השפיעה עליו וזאת הייתה הפעם הראשונה להתנהגותו האלימה.
ריטה בלפולסקי: כשמגיע אלינו מקרה אלימות, אנחנו מסבירים לאישה את האפשרויות שלה כמו להרחיק את הבעל מהבית – כשהוא הורחק, כי לפני כן הוגשה תלונה במשטרה – לצאת למקלט וכולי, כל מיני אפשרויות הגנה עליה ועזרה שלנו.
ריטה בלפולסקי: לאחר כמה פגישות בחודש מאי, והם שיתפו פעולה, הם נעלמו.
ריטה בלפולסקי: לאחר חודש-חודשיים, ביולי, היא פנתה והיא אמרה שהיא רוצה להתגרש, היא לא רוצה להמשיך אתו כי היא רואה שכאן הוא ממש הפך לאיש אחר לגמרי.
ריטה בלפולסקי: אני פניתי לסיוע המשפטי והיא קיבלה עזרה מהסיוע המשפטי.
ריטה בלפולסקי: היא כל הזמן הייתה נעלמת ויוצאת מהקשר אתנו ובגלל העומס שלנו גם אנחנו לא כל כך יכולים לרדוף אחרי כל המקרים האלה, אבל היא נראתה כאישה שעומדת על רגליה, יודעת טוב מאוד מה צריך לעשות ואיך אפשר לעשות את הדברים.
ריטה בלפולסקי: כאמור, כל הזמן היא הייתה נעלמת לנו.
ריטה בלפולסקי: המשפחה גם עברה כמה פעמים דירות והיה קשה לנו ליצור אתם קשר, אפילו אם היינו רוצים.
ריטה בלפולסקי: עובדת קהילה שלנו עשתה ביקורי בית אצל המטופלים שלנו ובמסגרת זאת נתקלה באישה.
ריטה בלפולסקי: היא דיווחה לנו שערכה ביקור בית אבל האישה הייתה עסוקה ולא נתנה לה להיכנס הביתה וגבר אחד עמד במדרגות וגבר שני יצא מהדירה לאחר מכן.
ריטה בלפולסקי: היא דיווחה לנו על כך כי הקשר הזה לא נראה לה.
ריטה בלפולסקי: הלכתי שוב פעם לביקור בית אבל לא מצאתי אותה.
ריטה בלפולסקי: ביררנו בבית-הספר מה שלום הילד ונאמר שהילד מטופל, שיש לו בעיות למידה אבל שום דבר מיוחד.
ריטה בלפולסקי: ניסיתי שוב פעם כמה פעמים ליצור קשר עם האישה אבל היא לא נענתה להזמנות.
ריטה בלפולסקי: לאחר מכן פגשתי את האישה בבית-הספר – שגם שם לא ידעו את כתובתה – בגלל בעיות למידה ובגלל שהילד היה צריך לעבור לחטיבת הביניים והתקיימה ישיבה כדי להסביר לאימא שהוא זקוק לכיתה מיוחדת.
ריטה בלפולסקי: גם אז הייתה לנו בעיה לאתר את האימא כי היא שוב שינתה את כתובתה.
ריטה בלפולסקי: כשאיתרנו אותה, דיברנו אתה בבית-הספר והיא אמרה שהבעל נעצר.
ריטה בלפולסקי: זה היה במרץ השנה.
ריטה בלפולסקי: שאלתי אותה אם היא זקוקה לעזרה, אבל היא אמרה שלא, הכל בסדר, היא לא זקוקה לעזרה.
ריטה בלפולסקי: הקשר האחרון אתה היה דרך הטלפון כשהיא ביקשה קייטנה לילד כי אין לה היכן להחזיק אותו ואכן היא קיבלה קייטנה לילד, אמרה תודה ובזה הקשר הסתיים.
יעל דיין: כאן אנחנו רואים את הסיוט של החלומות שלנו.
יעל דיין: זאת אומרת, אנחנו רואים מקרה שכולם ידעו, שהיה טיפול, שהיה רישום, שהיו פסקי-דין, שהיו אנשים ובכל-זאת מישהו או משהו בשיטה לא חיבר את כל הדברים האלה ולא יצא מכל זה אור אדום חריף כפי שהיה צריך לצאת.
יעל דיין: זאת אומרת, זה מקרה שכולם היו בתמונה.
יעל דיין: יחד עם זאת, בואו ננסה לחשוב איפה בתמונה שכולם היו בה, איפה החלק של הפאזל שהיה חסר.
מרינה סולודקין: אני חושבת שעשיתם מה שיכולתם ופעלתם לפי התקנון, אבל זה מקרה חמור וככזה צריך להכיר את המבנה של המשפחה.
יעל דיין: תחברו את דבריה של חברת הכנסת סולודקין לנתונים ואנחנו מדברים על אבחון מסוכנות גם במובן הנפשי, אבל כאן אפילו לא צריך להגיע לפסיכיאטרייה כי אנחנו מדברים כאן על נתונים אפילו סטטיסטיים של קבוצת מוצא, הזוג מעורב, הוא לא אבא של הילד, הוא לא עובד, זמן השהות שלהם כאן היא קצרה, לו יש משפחה בארץ והיא בודדה, למעשה גם ילד אחד היא השאירה באוקראינה.
יעל דיין: זאת אומרת, היא עזבה הכל כדי לבוא אתו והוא אלים.
יעל דיין: אני לא יודעת אם היא יצרה קשרים או אם אתם נותנים לה איזושהי קבוצת תמיכה מעבר לקבוצת התמיכה של הבעל והילד הקטן שלה, אם יש איזושהי מסגרת שהיא נכנסת לתוכה שמהווה יותר מארבע הקירות עם הגבר שהיא לא רוצה להמשיך לחיות אתו.
יעל דיין: אני חושבת שיש הרבה מקרים כאלה והשאלה אם באיזשהו מקום אם האבחון המלא היה נעשה, מה יש לנו להציע, מה יש לנו כחברה וכרווחה להציע.
יצחק מעוז: אחת הבעיות הגדולות שלנו היא לחזר ולבקש מנשים להגיע לטיפול.
יצחק מעוז: השנה קיבלנו דרך המשטרה כ150- פניות על נשים מוכות ומתוך המספר הזה בסך הכל לטיפול הגיעו 48 נשים.
יצחק מעוז: נשים שלא רוצות ולא מאמינות שהן נמצאות בסכנה, יש קושי לגייס אותן ולהביא אותן.
יצחק מעוז: גברים עוד יותר קשה לגייס, אבל נשים שלא רוצות, זה גם קשה.
יצחק מעוז: לעבוד עם אישה מוכה, זה מאוד מאוד קשה.
יצחק מעוז: זאת אומרת, יש הרבה נסיגות.
יצחק מעוז: אנחנו יכולים להתחיל לטפל באישה אבל אחרי חודש היא נעלמת כי היא חושב שהיא לא צריכה את העזרה.
יצחק מעוז: יש לנו קושי נוסף כשבני הזוג עוברים דירה ויש גם קושי של הציבור עצמו.
יצחק מעוז: המקרה כאן היה מזעזע כי השכנים שמעו את הצעקות ואנחנו יודעים את זה אבל הם אמרו שתמיד יש שם ריב והם לא רצו להתלונן.
יצחק מעוז: זאת אומרת, אין כאן חקיקה שמחייבת את הציבור לפנות אלינו.
יצחק מעוז: אנחנו עושים גם עבודות מניעה בבתי-הספר, אבל אנחנו לא יכולים להגיע לכל אחד, וגם בגלל נושא כוח האדם.
יצחק מעוז: כל אחד מאתנו מכהן בשלושה-ארבעה תפקידים, כשאני למשל מטפל גם באלימות, אני פקיד סעד לחוק נוער ולסדרי דין, אני גם סגן ראש המינהל וראש צוות.
יצחק מעוז: יש לנו בשנה 300 ילדים בסיכון שהם מטופלים ו150- נשים, ויש עובדת אחת שעובדת בטיפול ישיר שגם היא משמשת פקידת סעד לחוק נוער וגם יש לה אזור אחריות.
יצחק מעוז: ריטה שמטפלת בעולים חדשים, היא היחידה שמטפלת בכל העולים בכרמיאל וכל שבוע היא קולטת שלושה-ארבעה מקרים חדשים.
יצחק מעוז: למשל, בשבת הייתה אישה שהתחננו לפניה שתלך למקלט אבל היא בשום אופן לא רצתה והיא חתמה שהיא מסרבת ללכת למקלט כי יש לה בת שלומדת במכללה והיא לא רוצה שהיא תפסיד את הלימודים, והבעל הוא חולה נפש שלקח סכין ואיים וברח והמשטרה לא מצאה אותו.
יצחק מעוז: הבת היא בת 20 והבעל חולה נפש שמטופל בתרופות נגד דיכאון אבל הוא גם שותה.
יצחק מעוז: הוא ברח ולא מצאו אותו.
יצחק מעוז: אמרנו לאישה שתלך למקלט, אמרנו לה שנעזור לה, ואם הבת לומדת במכללה, יש מכללה טכנולוגית גם בתל-אביב, אבל היא בשום אופן לא רצתה.
יצחק מעוז: הצענו לה ללכת לקרובי משפחה, אבל היא לא רצתה כי היא לא רצתה להכביד עליהם.
יצחק מעוז: בסוף היא התפשרה והסכימה שנוציא צו הגנה.
יצחק מעוז: ביקשנו ממנה לבוא אלינו למחלקה כדי שנעזור לה למלא את הטופס.
יצחק מעוז: נשים שרוצות את העזרה מקבלות, אבל גם כאן זה לא תמיד הולך כי יש בעיות של אמון, בעיות של היחסים הקשים, של הצד המזוכיסטי ואהבה-שנאה שאולי נסלח לו, כמו במקרה של נטליה.
דורית אלטשולר: אני רוצה לומר שאחד הדברים החשובים זה דיאלוג ודו-שיח בין המערכות, בין מערכת הרווחה, מערכת המשטרה ומערכת בריאות הנפש.
דורית אלטשולר: אני חושבת שבמהלך השנים קפצנו מדרגה בלתי רגילה בקשר הזה אבל אני חושבת שיש עוד מה לעשות.
דורית אלטשולר: זאת אומרת, כאשר הנורות האדומות נדלקות צריכות המערכות לנענע את אמות הספים, אבל הבעיות מבחינת הרווחה הן הרבה יותר מהותיות.
דורית אלטשולר: אנחנו לא צריכים לספר מה עוברים ילדים ובני זוג ופקידי סעד לסדרי דין כבר שנתיים בעיצומים ולאף אחד זה לא איכפת.
דורית אלטשולר: כשמגיעים אלי פקידי סעד ושואלים למי הם יענו קודם, אני אומרת קודם אלימות, אבל גם כאן הכמות היא מאוד גדולה.
דורית אלטשולר: אנחנו כותבים לבית-המשפט, אנחנו אומרים שאנחנו בעיצומים, אז הדרישות מאתנו פוחתות אבל זה לא הפתרון.
דורית אלטשולר: זאת אומרת, חוקקו חוקי רווחה יוצאים מן הכלל בשנים האחרונות, אם זה בנושא חוק הנוער, ילדים חסרי הגנה, חסרי ישע, אבל אין מי שיטפל.
דורית אלטשולר: אם עובד סוציאלי מטפל בעיריית תל-אביב בממוצע ב150- משפחות ועובד קשישים מטפל ב300-, ואני לא מתגוננת, חלילה, אנחנו צריכים לתת דין וחשבון על מעשינו, אבל אני קוראת לשולחן הזה, אני קוראת לך שאני מאוד מאמינה בך, לעשות משהו בעניין הזה.
דורית אלטשולר: אני כמנהלת עומדת מול מצבים וכשקורה איזה אסון אני אומרת שאני מקווה שהמקרה טופל כמו שצריך ולא היה בערימת הממתינים.
דורית אלטשולר: הרופא שנכנס למחלקה יודע שהוא מטפל בעשרים חולים, האחות יודעת שיש לה שלושים חולים שהיא צריכה לטפל בהם, אבל העובד הסוציאלי נכנס למחלקה ואין לו מושג בכמה מקרים הוא מטפל.
דורית אלטשולר: מישהו צריך לחוקק חוק מאוד נאור ולומר שהעובד הסוציאלי במשרה מלאה יכול לטפל בארבעים מקרים, בחמישים מקרים.
דורית אלטשולר: איגוד העובדים הסוציאלים עשה על זה עבודת דוקטורט ויש המלצות בכמה העובד מטפל.
דורית אלטשולר: תראו את כל המקרים שקרו בשנים האחרונות, מיד קוראים לעובד הסוציאלי ושואלים מה קרה, עושים ועדות חקירה ובודקים ואנחנו באים ואנחנו מביאים את החומר.
דורית אלטשולר: אני עובדת 22 שנה במערכת ואני יודעת מה עושים העובדים הסוציאלים ואין לי ספק שעושה גם המשטרה ובריאות הנפש, אבל אני מדברת על סקטור אותו אני מייצגת.
דורית אלטשולר: מישהו מוכרח לעשות מעשה בעניין הזה.
יעל דיין: בדרך כלל כל ארגוני הנשים משתתפים בישיבות שלנו, אבל לא כך היום.
יעל דיין: יש דבר אחד שאנחנו נתקלים בו וזה אי-שיתוף הפעולה של הקורבן עם הרשויות גם כאשר כל התנאים נמצאים.
יעל דיין: הגיעו אל האישה, היא מודעת למצב של עצמה כי היא הותקפה, הוא כבר הורחק, הוא נכלא, הוא קיבל פסק-דין כזה ואחר, והיא מתחננת לשחרר אותו.
יעל דיין: אני לא נכנסת כאן לצד הפסיכולוגי שדנו בו הרבה מאוד, האישה כקורבן והשותפות שלה עם מי שגורם לה להיות קורבן.
יעל דיין: אני מדברת על מה אנחנו יכולים לעשות כחברה דרך ארגונים.
יעל דיין: אני כבר לא משתמשת במילה מודעות כי זה מעבר למודעות.
יעל דיין: במקרים הספציפיים שנתונים לסיכון, די קשה להביא להגשת תלונה, אבל אנחנו מדברים על אלה שכבר הגישו תלונה, שהם כבר לגמרי נמצאים בתמונה והיא לא רוצה ללכת למקלט, היא חותמת על סירוב וכולי.
יעל דיין: אני לא רואה את המקלט כפתרון טוב אלא כפתרון חירום שהוא הכרחי.
יעל דיין: אני שואלת את רונית לב-ארי איפה אנחנו יכולים לייצר את אותו קשר עם האישה כדי שהיא לא תאמר עזבו, זה בסדר, אני אסתדר.
רונית לב-ארי: חברת הכנסת סולודקין דיברה על קבוצת הסיכון וזה מאוד נכון.
רונית לב-ארי: לא פעם קיבלנו נשים למקלטים והן סיפרו שהן מאוד פחדו לפנות למקלטים כי פחדו שיגרשו אותן מן הארץ, הן אפילו עברו תהליך גיור תוך כדי השהות במקלט ואני יכולה לומר שעומד להתקיים מפגש במשרד הקליטה ואני בהחלט אחדד את הנקודה הזאת.
רונית לב-ארי: לגבי הקשר עם האישה.
רונית לב-ארי: אני חושבת שיש כאן משהו מהותי הרבה יותר עמוק.
רונית לב-ארי: אני בקשר רצוף עם פורום מנהלות המקלטים ויש איזה מצב פרדוכסלי.
רונית לב-ארי: היו כאן נשים שנרצחו - ואני אומרת את הדברים מאוד בזהירות כי לבי עם אנשי השטח – ויש פה בעיה בסיסית.
רונית לב-ארי: בארץ יש 13 מקלטים שנמצאים בתפוסה חסרה והיו כאן ארבע נשים שנרצחו שהיו צריכות להיות במקלטים, בחלק מהעניין בגלל כשל של מערכת משפטית.
רונית לב-ארי: זאת אומרת, באופן מסוים אני לוקחת את המקלטים כרשת ביטחון כאשר המערכת המשפטית לא עושה את עבודתה נאמנה והיא כושלת, ואני לא מדברת דווקא על הזרוע המשטרתית האוכפת אלא דווקא על המערכת המשפטית.
רונית לב-ארי: כאן יש לנו איזה חסם שצריך לתת עליו את הדעת.
רונית לב-ארי: אני חושבת שיש כאן מחסום שלא ברור ממה הוא נובע.
רונית לב-ארי: יש את הנושא של אבחון מסוכנות ואני חושבת שצריך לשים על השולחן ולומר את הדברים.
רונית לב-ארי: כשיושבים עם אישה אומרים לה שאפשר ללכת למקלט ואפשר לקבל צו הרחקה, אבל כאן מדובר בשתי אוכלוסיות כאשר למי שמתאים מקלט, לא מתאים צו הרחקה, ולמי שמתאים צו הרחקה, לא מתאים מקלט.
רונית לב-ארי: כאן אני כבר מדברת על נקודה של אבחון מסוכנות.
רונית לב-ארי: אחרי האבחון, השיווק של המקלטים.
רונית לב-ארי: גם אני נתקלתי בנשים שבשום אופן לא היו מוכנות ללכת למקלטים.
רונית לב-ארי: צריך לתת את הדעת על אפשרות שלנו לאיים על אישה ולומר לה שאם יש קטינים – ולרוב יש קטינים – והיא לא יוצאת למקלט, אנחנו מדווחים על הילד לפקיד סעד לחוק נוער משום שהילד הזה בעצם נפגע בגלל שהוא היה בתוך שטח אש והילד הזה הוא ילד בסיכון.
רונית לב-ארי: אני לא רוצה שתבינו אותי לא נכון, אבל אני רוצה שנלמד לקח לעתיד ופשוט נסיק מסקנות.
רונית לב-ארי: ילדים כאלה נמצאים בסיכון.
רונית לב-ארי: הייתה תביעה נגד משרד העבודה והרווחה, תביעת נזיקין מאוד גדולה של ילדה שנכנס לה כדור בגב כאשר אימא שלה נרצחה על-ידי אבא שלה.
רונית לב-ארי: הנערה הזו הייתה בבית לווינשטיין כמה חודשים טובים והיא נשארה נכה.
רונית לב-ארי: אמנם המשרד יצא מזה בשן ועין אבל פקידות סעד לסדרי דין עמדו במשפט והשירות לרווחת הנער במשפחה עמד בבית-המשפט והיה צריך לתת דין וחשבון למה לא הוציאו את הנערה הזו מהבית כשהיא הייתה קטינה.
רונית לב-ארי: נדמה לי שצריך לעשות משהו בכל הארץ לגבי מה זה מקלט, תפיסה של מקלט, עמדות כלפי מקלט כי לפעמים בלי להרגיש אנחנו מעבירים מסרים לא נכונים.
רונית לב-ארי: לגבי המאמצים שעושים לגייס נשים לטיפול.
רונית לב-ארי: יש לי בעיה עם המאמצים של הגיוס אנחנו צריכים לזכור מה המטרה והמטרה היא להפסיק אלימות כלפי נשים.
רונית לב-ארי: אני לא יודעת אם אנחנו צריכים להשקיע כל כך הרבה מאמצים בגיוס, אבל אני חושבת שהגיוס הנכון הוא טיפול נכון.
רונית לב-ארי: ברגע ששכנה מספרת לחברה שלה שהיא טופלה נכון, זה השיווק הכי טוב.
רונית לב-ארי: במצב של היום כשיש כל כך מעט אנשים על כל כך הרבה בעיות, אני הייתי מציעה – וזה לא על רגל אחת – לעשות איזושהי חשיבה מחדש לאיפה מכניסים את המשאבים והמאמצים.
רונית לב-ארי: צריך לזכור שיש גברים שלא ניתן לטפל בהם.
רונית לב-ארי: אני חושבת שאנחנו צריכים לעשות משהו חדש כי המקלטים מדווחים על נשים שמגיעות כתוצאה מהדיבור בנושא ויש נשים שלא צריכות להיות במקלטים.
יעל דיין: אני מציעה שנקבל את שאר הדיווחים ואז נקדיש זמן לחלק מהפתרונות המוצעים.
זיוה אגמי-כהן: לדבריו של החשוד בחקירה הראשונית היא הוציאה צו עיקול על כל רכוש המשותף שלהם וזה מאוד הרגיז אותו התפתח ביניהם ויכוח.
זיוה אגמי-כהן: לפני שהתפתח הוויכוח היו בדירה שני ילדים, בן שהלך למשחק כדורגל, ואת הבת הקטנה שהאימא הגיעה אתה, הוא שלח לערוך קניות במכולת.
זיוה אגמי-כהן: כשהתפתח הוויכוח לדבריו הוא חבט בה בראש, היא נפלה וקיבלה מכה מהשולחן ואז הוא חנק אותה בידיו במשך חצי שעה עד שגרם למותה.
זיוה אגמי-כהן: אחר-כך הוא גרר אותה לחדר האמבטיה, שם עטף את ראשה בשקית ניילון כדי לוודא שלא תתעורר.
זיוה אגמי-כהן: כאמור, לאחר שהבת הקטנה חזרה מהמכולת היא ראתה אותו מנקה את הרצפה, הוא לקח אותה אתו במכונית לבית של הסבתא ומשם הגיע למשטרה והודה בביצוע המעשה.
זיוה אגמי-כהן: בשלב יותר מאוחר הוא סיפר שהמניע האמיתי של הרצח זה שהוא שכר חברת חקירות פרטית ונודע לו על כך שהיא מקיימת יחסי מין עם גברים אחרים וזה פגע בכבודו מאחר שהוא עדיין נשוי לה וזה מאוד מאוד הרגיז אותו.
זיוה אגמי-כהן: הוא שיחזר את הרצח ובשלב זה הוא עצור עד תום ההליכים.
זיוה אגמי-כהן: הילדים הוצאו מהבית.
זיוה אגמי-כהן: היום, בעקבות העובדה שיש עלייה במודעות לנושא הזה, אחת השאלות שכל הזמן עולה היא שאותם אנשים אומרים שאומרים להם לבוא למשטרה, שמעודדים אותם להתלונן, אבל הם שואלים איזה הגנה המשטרה נותנת להם.
זיוה אגמי-כהן: אפילו האפשרות לתת לאותו אדם להעיד לא בנוכחות החשוד לא קיימת, מה שקיים לגבי קורבן אונס למשל.
זיוה אגמי-כהן: במחשבה ארוכת טווח, אם רוצים גם לחשוב על הפן המשפטי הזה, אולי כדאי לחשוב כי כאן זו תופעה שאם אנחנו לא ניעזר בעדים, יש לנו בעיה.
זיוה אגמי-כהן: שמעתי את אותה עדה אומרת ברדיו: אני שמעתי אותו מאיים עליה והוא גם איים עליי.
זיוה אגמי-כהן: אם העדה הזאת הייתה יודעת שהיא יכולה להופיע בבית-משפט מבלי שיתנקם בה כי היא שכנה, אולי היום הוא היה מאחורי סורג ובריח.
שלומית גדרון: כשביקשנו אותה לבוא לטיפול היא אמרה שהיא רוצה להתגרש ממנו.
שלומית גדרון: במשך השנתיים שהם שלא גרו ביחד, היא נתנה לו כל הזמן להיכנס הביתה ולראות את הילדים.
שלומית גדרון: היא דווקא עודדה אותו שיבוא לראות את הילדים ועודדה את הקשר והייתה מאוד אמביוולנטית לגבי הגירושין ולא רצתה להתגרש.
שלומית גדרון: רק לפני שלושה שבועות, כשביקשה להשלים את התזכיר - כי בזמנו האב בכלל לא רצה לראות את הילדים, הוא ביקש בהתחלה הסדרי ראייה אבל אחר-כך הוא חזר בו – כשראינו אותה, היא אמרה שהיא הייתה רוצה שהוא יבוא לראות את הילדים ושהוא יהיה אתם בקשר.
שלומית גדרון: היא לא התלוננה אז על איומים.
שלומית גדרון: האב הוזמן כמה פעמים אבל לא הופיע.
שלומית גדרון: בשבוע הרצח, ביום ראשון, הוא הופיע אצל פקידת הסעד והוא היה אז מאוד אלים, ומאיים וכשפקידת הסעד התחילה לכתוב את התזכיר הוא אמר שיש פה חשש להעביר לו את הילדים בשלב זה.
שלומית גדרון: נראה היה שהוא אלים באופן כללי אבל בפנינו הוא לא דיבר ולא איים כלפי האישה כי אם זה היה כך, זה היה מדליק אצלנו את כל הנורות האדומות.
שלומית גדרון: עד לרגע האחרון לא היינו מודעים שהיא נמצאת תחת איום כל כך קשה כי היא לא הביאה את זה בפנינו למרות שהשכנות, כפי שנמסר כאן על-ידי זיוה, אמרו אחר-כך שהכתובת הייתה על הקיר.
שלומית גדרון: יש לנו פה את פסק-הדין שניתן באפריל 2000 כאשר השופטת שיחררה את הבעל.
שלומית גדרון: אצלנו האישה לא התלוננה אלא רצתה את הקשר עם בעלה והיא רצתה שהילדים יהיו בקשר.
שלומית גדרון: במקרה הזה לא היה רלוונטי לומר לה ללכת למקלט כי מבחינתנו, מבחינת ההיכרות שלנו הרצח הגיע בצורה מאוד מפתיעה.
שלומית גדרון: אולי לא מספיק ביררנו, אבל אצלנו הכתובת לא הייתה על הקיר, למרות שהפקידה לסדרי דין הייתה בתמונה.
שלומית גדרון: אחרי שקרה המקרה פקידת הסעד לחוק נוער דפנה נכנסה לנושא והיא תוכל להשלים.
דפנה שפר: לאחר מכן הגיעו ההורים שלה שהיו ממוטטים לחלוטין.
דפנה שפר: הילדה בת השמונה הייתה עדה לחלק ממה שקרה בבית, היא ראתה את האב מנגב דם בסמרטוט והוא שלח אותה והחזיר אותה, והוא שלח אותה עוד פעם והחזיר עוד פעם ואחר-כך הוא לקח אותה, הלך להביא את הילד מהצהרון - הוא היה מאוד מחושב – והביא את שני הילדים להורים של האימא ואז הוא נסע לעשות את שאר הפעולות שלו.
דפנה שפר: יום לאחר הרצח, שלושה מקרים נוספים של אלימות במשפחה מאותו בית-ספר ששני ילדים לומדים בו "התפוצצו" כאשר ילדים באו וסיפרו שאמם מוכה על-ידי אביהם ואחד מהם אף נאלצנו להוציא בצו חירום כי גם הוא עצמו היה מוכה והוא סירב לחזור הביתה.
דפנה שפר: הוא סיפר שהאבא מכה גם את אימא ונאלצנו להוציא אותו מהבית.
דפנה שפר: מקרה אחד שקרה גרם להוצאת שלושה מקרים כאלה.
דפנה שפר: הילדים נמצאים כרגע אצל הורי האם.
דפנה שפר: כבר אתמול, כשעוד לא קמו מהשבעה, פנתה עורכת-הדין שמייצגת את האבא ודרשה סדרי ראייה של הילדים עם האב.
דפנה שפר: אני מוכרחה לומר שהיא הייתה מאוד בוטה כלפי ועמדה בתוקף על זכותו לראות את הילדים.
דפנה שפר: המשפחה של האימא הרוסה ושבורה לחלוטין, יש שם הורים מאוד מבוגרים שלא יודעים מה קורה אתם, יש שם אח ואחות רווקים כשהאחות מבקשת כמובן לגדל את הילדים.
דפנה שפר: אלה דברים שיצטרכו כמובן להיבדק, אבל כבר עכשיו יש תחושה שלאב יש עורכי-דין, הוא רוצה לראות את הילדים, הוא משמיע את קולו ומבחינה חוקית הוא עדיין אפוטרופוס על הילדים, הוא דורש שאחותו תגדל אותם ומבחינת החוק הוא יכול לבקש זאת, אבל כרגע אין מי שמייצג את קולה של האישה מתוך האדמה, את רצונה, מה היא הייתה רוצה, איפה היא הייתה רוצה שהילדים יגדלו.
דפנה שפר: זה מצב שלי באופן אישי מאוד מאוד חורה.
דפנה שפר: המצב עוד יותר קשה כי הדירה בה גרה המשפחה היא דירה מאוד יפה, זאת וילה יפה, נמכרה לאחות של האב וכנראה שיש שם איזה שהם עניינים כספיים פיקטיביים בחלקם, כאשר אומרים שיש לו חובות והוא צריך לשלם חובות.
דפנה שפר: נאמר לי על-ידי אנשים שמבינים בנכסים שהיא קיבלה סכום מאוד לא סביר יחסית למחיר הווילה שאני ראיתי.
דפנה שפר: אותה אחות שעומדת לעבור מחר ולהיכנס לגור בדירה והיא דורשת את הילדים.
דפנה שפר: הוא רצח את האישה שבוע פני שהיא הייתה אמורה לעבור דירה, כאשר היא כבר שכרה דירה ומובילים והייתה אמורה לעבור מחר.
דפנה שפר: כמובן שנעשה בדיקה אבל קיים כאן צירוף המקרים המצמרר הזה.
דפנה שפר: כמובן שנכיר בקטינים כקטינים נזקקים ונבדוק איפה הם יהיו, אבל אין שום חוק שלא מאפשר לה, לאחותו, שלא להיכנס לדירה, שלא מאפשר לו להביע את דעתו כאפוטרופוס על הילדים ולומר היכן הם ישהו.
דפנה שפר: לי באופן אישי זה חורה וזה קשה לי ביותר.
דפנה שפר: אני גם בקשר עם הילדים.
דפנה שפר: יש שם ילד בן 12 שמגיב מאוד קשה, הוא לא מוכן לשבת שבעה, הוא הולך לבית-הספר, הולך לחברים, הוא לא נמצא בבית.
דפנה שפר: שאר הילדים נמצאים בבית, בבית ההורים שלה, ולא הולכים לבית-הספר.
דפנה שפר: הבית בו גרה האישה והילדים עדיין סגור לחקירה משטרתית והם עדיין לא נכנסו אפילו לקחת בגדים אלא לקחו בגדים מחברים.
דפנה שפר: מאותו יום של הרצח הילדים לא חזרו הביתה ואין להם שום דבר משלהם.
דפנה שפר: עכשיו תתנהל מלחמה משפטית לא פשוטה.
דפנה שפר: הבעל לקח עורכת-דין שכבר התקשרה אלי, עוד לפני שהמשפחה קמה מהשבעה, שלחה פקסים, דורשת להעביר את הילדים, דורשת שאחות האב תקבל אותם, האחות היא אישה מבוססת, יש לה שלושה ילדים משלה ואני לא יודעת לאן הדברים יתגלגלו.
דפנה שפר: המצב קשה ביותר והילדים עוד יעברו תלאות רבות בחייהם.
יעל דיין: השולחן הזה שומע עדויות מהן עולה כל המגוון.
יעל דיין: במקרה של הרצח במעלות, שמענו את העובדת הסוציאלית וזה היה מרגש עד דמעות לשמוע איך ההורים של הרוצח וההורים של הנרצחת לא רק שיתפו פעולה אלא גילו ממש אהבה גדולה לילדים ועשו זאת ללא תחרות.
יעל דיין: שני הזוגות, הורי הנרצחת והורי הרוצח, גילו יחס יוצא מן הכלל בגלל הילדים.
יעל דיין: לא הייתה האשמה, אלא פשוט איחוד של המשפחות כדי להיאחז בעניין הזה של הילדים ולתת רק את הטוב ביותר שהם יכולים.
יעל דיין: אין מה לדבר שזה מוציא את הילדים מהמעגל הזה של חלוקה לטובים ורעים ומהפיצול הזה ומכניס אותם לתמיכה הטובה ביותר שיכולה להיות.
יעל דיין: כל אחד מכם, אם יש לכם מחשבה בנושאים של תיקוני חקיקה, אני מבקשת להעביר אלי.
יעל דיין: זה דבר שהוא מתבקש.
יעל דיין: הרבה מאוד חוקים גדולים וראשיים הם תוצאה של איזושהי לקונה או איזשהו מצב בשטח שאנחנו לא מודעים לו עד שלא נתקלים בו.
יעל דיין: אפילו אם זה לא מתייחס לאלף מקרים אלא רק לחמישה, מדובר כאן בחיי אדם, לא במובן של מי שנרצח אלא בעיקר במובן של ילדים וההגנות שצריך לתת להם.
יעל דיין: זה אמור גם בעניין האפוטרופסות של אב שהוא רוצח וגם בנושאים של סדרי דין וחקירות, כי אני חשבתי שזה כבר נעשה, שהחקירה חייבת להיות על-ידי חוקר נוער.
בשעה 5: צוות מגן דוד שהגיע למקום התחיל לטפל בה.
בשעה 5: הפרמדיק הבחין שהיא סובלת מכוויות בדרה ב' ו-ג' ב95- אחוז מחלקי גופה.
בשעה 5: הוא שאל אותה מה קרה והיא סיפרה שהבעל הצית אותה וברח.
בשעה 5: היא נלקחה לבית-חולים ושם עשו הכל כדי לייצב את מצבה אבל עד המוות הטרגי שלה היא הייתה במצב קשה.
בשעה 5: החשוד נמלט מהמקום, הגיע לרחוב אלנבי וטילפן לאחיו.
בשעה 5: אחיו הגיע למקום ולקח אותו לבית-חולים אברבנאל - החשוד עצמו היה מטופל לאורך השנים – מאחר שידע שהוא סובל מהפרעה.
בשעה 5: בבית-החולים אברבנאל הוא נעצר.
בשעה 5: אחרי שהוא נלכד והועבר לחקירה, כל החקירה הוא לא שיתף פעולה, הוא לא תקשר, לא דיבר, לא אמר כלום.
בשעה 5: הוא הועבר לעשרה ימי הסתכלות וכעבור עשרה ימים הפסיכיאטר ביקש הארכה נוספת.
בשעה 5: בתוך שבעה ימים נוספים נקבע שהחשוד מתחזה וכי הוא כשיר לעמוד לדין.
בשעה 5: בחקירה נוספת הוא שוב הראה סימנים קטטוניים ולא שיתף פעולה ומעצרו הוארך עד תום ההליכים.
בשעה 5: נכון להיום אנחנו מנסים לחקור אותו שוב, אבל מצבו לא מאפשר זאת.
בשעה 5: או שהוא מתחלה או שהוא מתחזה, אבל יש לנו בעיה אתו.
בשעה 5: בחקירת השכנים יש לנו שכן שאומר שהאיש הזה מוכר כגבר אלים ומתעלל.
בשעה 5: אותו שכן אומר שאותו אדם אפילו איים עליו בסכין, אבל אין לנו תלונה על כך.
זיוה אגמי-כהן: באפריל 1999 ובאוגוסט 1999 היא הגישה שתי תלונות שהועברו מיד להכנת כתב אישום.