GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אורית עירון: אין אחריות רק שלנו או רק שלהם.
אורית עירון: הקטע של לקיחת אחריות צריכה להיות של כולם וצריך להיות גוף אחד שיפקח, גם על ההמלצות, גם בפועל.
אורית עירון: אני לא רוצה למצוא את עצמי בעיר תל-אביב ששם אנחנו יושבים, כשבישיבות מיוחדות שאנחנו מקיימים מדי שבוע, סביב מקרים מורכבים, לא יושב גם נציג משטרה.
אורית עירון: ואורנה, בקטע הזה מנסה לעזור לי, לא הולך לי.
אורית עירון: יושב פסיכיאטר, יושבים עובדים סוציאליים, יושבת המשפחה, אני רוצה גם את המשטרה בפנים.
אורית עירון: אני רוצה את כולם תחת אותה קורת גג.
עמיר פרץ: באיזה שלב את רוצה אותם?
אורית עירון: אני רוצה בשלב שאנחנו נקראים בוועדות אד-הוק מהיום למחר – מחר מתכנסת ועדה בעיר תל-אביב, סביב מקרה מאוד קשה, שאנחנו מתלבטים איך אנחנו מתכוננים לעזור לאישה להגן על חייה, הוא לקראת יציאה מבית-הסוהר.
אורית עירון: אני רוצה את המשטרה בפנים.
אורית עירון: אני פונה למשטרה, אני מוציאה מכתב.
עמיר פרץ: בכל מקרה, סליחה, אני פשוט רוצה להבין.
אורית עירון: בסדר גמור.
עמיר פרץ: בכל מקרה, את אומרת שנציג המשטרה יהיה אחרי שההליכים נסתיימו, כן?
אורית עירון: אנחנו דנים במקרה, בונים תוכנית הגנה.
עמיר פרץ: לא לא לא, אני שואל שאלה פשוטה.
עמיר פרץ: הרי אלימות יש לפני שנגמר הליך משפטי ואחרי שנגמר.
עמיר פרץ: את מדברת רק אחרי שהליך משפטי הסתיים?
עמיר פרץ: כי המשטרה יכולה להגיד שבעצם נוכחותה, אני יכול, אני לא יודע, אני יכול רק לנחש, שהמשטרה יכולה להגיד שבעצם נוכחותה בדיון, שמתקיים לפני שהליך משפטי הסתיים לגבי מקרה כזה או אחר, יש בו איזה טעם לפגם מבחינת ההליך המשפטי עצמו.
עמיר פרץ: וזה אני רוצה לשמוע מהמשטרה, למה באמת אתם לא מופיעים.
אורנה נחמני: מדובר במקרים שבהם אין תלונה או שבהם אדם כבר ריצה את העונש שלו.
אורנה נחמני: בעצם, אין שום דבר קונקרטי שמחייב פתיחה בחקירה.
עמיר פרץ: אז למה אתם?
אורנה נחמני: זה נושא של הערכת, איך אנחנו מעריכים את המסוכנות הזאת ומה עושים אתה.
אורנה נחמני: אם אפשר לעשות אתה משהו בכלל.
אורנה נחמני: מבחינת המשטרה.
עמיר פרץ: הרי יש סיבה שלא משתתפים בוועדות הזאת.
עמיר פרץ: מה הסיבה שאתם לא מסייעים לוועדות האלה?
אורנה נחמני: מדובר כרגע על מחוז מסוים ואנחנו נבדוק את זה.
עמיר פרץ: OK.
עמיר פרץ: זאת אומרת, אין לכם משהו עקרוני.
ציפי חוטובלי: חבר הכנסת עמיר פרץ, אני אשמח אם תאמר את הדברים שלך במסגרת רשות הדיבור.
אורית עירון: אני רוצה להוסיף עוד שני משפטים, בבקשה, אם אפשר.
אורית עירון: קודם כל, מאגר מידע מבחינתנו, הוא Must.
אורית עירון: ואני חושבת שבאמת רק רשות יכולה להשיג את זה, זה Must.
אורית עירון: אני רוצה לדעת מה אני עושה עם אדם שמחזיק נשק, כן ברישיון, לא ברישיון, לדעת פרטים.
אורית עירון: מה אני עושה עם העניין הזה?
אורית עירון: רבותיי, משרד הביטחון, ובאמת בלי לפגוע בכבודם של פצועי צה"ל למיניהם.
אורית עירון: אין לי אפשרות לקבל מידע לגבי הלומי קרב.
אורית עירון: האישה, אין לה מידע לגבי מצבו של בן זוגה.
אורית עירון: האישה מגיעה אלינו, בעלה אלים בבית.
אורית עירון: מה אני עושה עם המידע הזה?
אורית עירון: אני פונה לעובדת שיקום באגף השיקום, היא אומרת לי – מצטערת, אני מנועה מלמסור אינפורמציה.
אורית עירון: איך אני נערכת להגן על אישה של אדם שהוא פצוע צה"ל?
אורית עירון: ובאמת, בלי לפגוע חס וחלילה, בכבודו.
אורית עירון: אז כל הנושא של איסוף מידע, Must, בתפישת עולמנו.
טליה לבני: אנחנו פשוט, בשני משפטים, עמיר, לעדכן אותך.
טליה לבני: הרעיון שלנו הוא להקים רשות לאומית למניעה ומאבק באלימות במשפחה, בא כדי למנוע את המקרים של נפילה בין הכיסאות, כדי לקבוע גורם שיהיה אחראי גם על הנושא של רצף טיפולי, גם על הנושא של תקציבים למניעה, הסברה, חיוב גברים בטיפול, במקרים שיש תלונות, וגם על יוזמות חקיקה וגם בכלל, עריכת מחקרים, איך ניתן לקדם את הנושא הזה.
טליה לבני: אין היום, כל היום, כל משרד ממשלתי היום את תפקידו משתדל לקיים במיטב יכולתו, אבל אין שום גוף שאחראי לכל מיני נושאים, בעיקר לנושאים של חינוך, הטמעה, הסברה, מניעה, וכמובן מאגר מידע ורצף.
טליה לבני: אני פשוט נתתי דוגמה קודם שאנחנו הגענו למסקנה שיש אפקט מדבק בצורת הפרסום ככל שהפרסום צהוב יותר ונשכני יותר, יש יותר, הרבה יותר תלונות במרכז גליקמן, פי שלושה.
טליה לבני: יום אחרי רצח – פי שלושה.
טליה לבני: התייעצנו עם פסיכיאטרים, והם אמרו – יש אפקט מדבק ברצח, כפי שיש אפקט מדבק במקרים של התאבדויות.
טליה לבני: לגבי התאבדויות, נשיאות מועצת העיתונות קבעה כללי אתיקה של יחס מיוחד בנושא.
טליה לבני: באנו, פנינו אליה וביקשנו גם יחס מיוחד למקרה רצח.
טליה לבני: הם עכשיו דנים בזה.
טליה לבני: אבל אם תקום רשות, זה יהיה התפקיד שלה, זה לא יהיה התפקיד שלנו, ליזום דברים כאלה.
נורית קאופמן: התשובה תהיה אותה תשובה.
טליה לבני: לא, אני אומרת אבל, אני שוב חוזרת, כל פעם שאנחנו יוזמים משהו, אני אומרת לעצמי – רגע, ואם לא היינו יוזמים?
טליה לבני: צריך מישהו, במדינה זה קורה, גם את נושא המקלטים, גם את נושא המרכזים.
טליה לבני: זה התחיל ביוזמות של הארגונים וזה, המדינה לקחה על עצמה אחריות.
ציפי חוטובלי: ואגב, זה מקובל בעולם, הנושא הזה של רשות למאבק.
טליה לבני: מקובל.
טליה לבני: אני חושבת שבקטע הזה הגענו לרגע שכולנו כאן יושבים ואומרים – רגע, יש כל מיני דברים שחסרים.
טליה לבני: ברגע שיהיה אחד, גוף, אחראי, לנושא.
עמיר פרץ: מי אתם מציעים שיתכלל את העסק?
עמיר פרץ: מי הגוף?
עמיר פרץ: בסוף כולם יריבו על זה, את יודעת.
טליה לבני: הלוואי.
ציפי חוטובלי: רגע, לפני שאנחנו מחלקים.
ציפי חוטובלי: אנחנו קודם כל, חבר הכנסת עמיר פרץ, אנחנו רוצים קודם כל להבין מה הדברים שחסרים.
עמיר פרץ: השאלה שלי היא על-מנת להבין.
ציפי חוטובלי: כן, מאה אחוז.
טליה לבני: בדרך-כלל, רשות כזאת צריכה להיות תחת משרד ראש הממשלה.
ציפי חוטובלי: טליה, הבעיה כאן היא לא בחלוקת המשרדים.
ציפי חוטובלי: אנחנו עדיין מנסים להבין איפה הבעיות המרכזיות.
ציפי חוטובלי: אני רוצה לפנות לעו"ד דניאלה קהת, את עוזרת של מנכ"לית עמותת ל"א.
דניאלה קהת: אני רוצה להגיד, כל מה שנאמר, הכל מאוד חשוב ומאוד חכם, אני חושבת שצריך לחלק את העבודה של הרשות לשני חלקים שאחד זה הטיפול במצב במציאות הנוכחית ושני זה המניעה שמה שאני רוצה להגיד, זה שזה הרבה יותר רחב ממה שאנחנו רוצים, ממה שאנחנו מדברים עליו היום, אני חושבת שאורנה התייחסה לזה וזה החינוך.
דניאלה קהת: חינוך.
דניאלה קהת: זה משהו שצריך לקחת אותו מאוד ברצינות.
דניאלה קהת: אני חושבת שצריך לתקצב את זה בצורה ראויה, צריך לעשות תוכנית שהיא ארוכת טווח, לא לצפות לזבנג וגמרנו.
ציפי חוטובלי: חבר הכנסת עמיר פרץ.
עמיר פרץ: אני חושב שהרעיון הוא רעיון מצוין.
עמיר פרץ: אבל מכיוון שלפחות מניסיוני, הייתי בכמה נקודות מפגש גם כיושב-ראש ועדת העבודה והרווחה ומעמד האישה.
עמיר פרץ: כשאני הייתי יושב-ראש ועדת העבודה והרווחה והבריאות, מעמד האישה היה בתוך הוועדה.
עמיר פרץ: אני זה שקיבלתי החלטה לפצל את זה, כי חשבתי שנושא מעמד האישה, כנושא, הוא ראוי לקבל מעמד מיוחד, אף על פי שהכנסת עדיין לא הכירה במעמד הסטאטוטורי, אבל הוועדה מתנהגת כמו כל ועדה אחרת ועושה עבודה מצוינת.
עמיר פרץ: כראש רשות, אני מכיר את העניין הזה של סמכויות למיניהן, שנתונות בידי קצינת הסעד ושנתונות בידי גורמים כאלה ואחרים, שכן מסוגלים לתת צו כזה וצו אחר והסמכויות מתחלקות באופן לא פשוט.
עמיר פרץ: אני זוכר מה זה להוציא ילד ממשפחה אלימה, ולקבל החלטה כזאת, זאת החלטה דרמטית, שיש לה גם זכות לערער בבית-המשפט ואני יודע כמה הדילמות קשות.
עמיר פרץ: ודאי כשמדובר על אלימות כלפי נשים ועל מה שקרה, אמרה כאן יושבת-ראש נעמ"ת, טליה לבני, על מה שנקרא תופעה מדבקת.
עמיר פרץ: אני לא יודע מה זה נקרא תופעה מדבקת, כי אני מסכים אתך שבטלפון, למוקדים, יש יותר פניות.
עמיר פרץ: יכול להיות שאלו פניות של נשים שלא זיהו את הסממנים ופתאום קוראים בעיתון – ואז רגע, זה שהוא נתן לי רק סטירה, זה כנראה סימן לדבר הבא.
עמיר פרץ: ואז הן אומרות – רגע, יכול להיות שזה בכלל תמרור אזהרה מבחינתי, ומרימות טלפון.
עמיר פרץ: יכול להיות שאת צודקת, שבעקבות המקרים האלה, כל מיני פסיכופטים, אומרים – יאללה, אנחנו גם אולי נהיה בעיתון.
עמיר פרץ: אני לא יודע מאיפה זה בא, אבל מה זה משנה?
עמיר פרץ: העניין הוא שככל שהמקרים האלה מתגברים, מסתבר שהתופעה הופכת להיות תופעה שכל מיני אנשים בלתי שפויים רואים בזה איזה דבר נכון להיכנס למועדון המטורף הזה של אלימות נגד נשים ורוצחי נשים ומתעללים בנשים למיניהם, שאני, מבחינתי, אלו אנשים שאין לי שום, שום טיפת חמלה אליהם, שום טיפת חמלה אליהם.
עמיר פרץ: יחד עם זאת, אני לא רוצה שנשפוך את התינוק עם המים.
עמיר פרץ: תראו, כשהקימו את פרויקט שיקום שכונות בישראל, שהיה פרויקט מדהים, אז מה קרה?
עמיר פרץ: לקחו תקציבים, קבעו מסגרות, כל משרדי הממשלה ברחו מהמחויבות שלהם כלפי אותן שכונות שהוגדרו ערי פיתוח, כי כל אחד שצלצלו אליו – נו, מה עם תקציב הרווחה, מה עם תקציב הזה?
עמיר פרץ: הוא לא ידע יש פרויקט שיקום שכונות.
עמיר פרץ: תלכו לשם.
עמיר פרץ: ואז, יצא שכרנו בהפסדנו.
ציפי חוטובלי: אבל הפרויקט הצליח.
עמיר פרץ: הפרויקט הצליח מאוד, אני יכול להגיד לך איפה הוא נכשל.
עמיר פרץ: הוא הצליח כי צבעו יותר מהר את הבתים, הוא הצליח כי היו מועצות מה שנקרא ציבוריות של ועדים שכונתיים.
עמיר פרץ: זה יצר דמוקרטיזציה ביישובים שבעבר לא היו רגילים לדמוקרטיזציה, זה דבר חשוב בפני עצמו.
עמיר פרץ: גם אני בעד שזה יצליח, אבל אני בעד שנפיק את הלקח ממה שקרה שם.
עמיר פרץ: כי היום כל משרד הוא רואה חובה בגלל, תסלחו לי, שזאת האווירה.
עמיר פרץ: המשטרה רואה חובה לעצמה להוכיח שהיא עוסקת בזה ועושה את חלקה, משרד הרווחה לא רואה חובה, משרד החינוך לא רואה, כל אחד לא רואה חובה.
עמיר פרץ: השאלה איך לוקחים ועושים איגום תקציבים, נכון וראוי.
עמיר פרץ: כי בסוף, השאלות האלו שנראות באמת חסרות ערך מול הנושא – מי ינהל, מי ירכז, באיזה משרד זה יהיה וכו' וכו', הופכים לנושאים קריטיים.
עמיר פרץ: הדבר האחרון שאני רוצה לומר, צריך לבדוק היטב מה סמכותה של הרשות הזאת.
עמיר פרץ: כי שיהיה מצב שיגידו – רגע, צווי הרחקה של בעל רק באישור הרשות הזאת או אחרת, אתה פתאום תיכנס לאיזה בירוקרטיה שבעבר קצין, תשמעי מה שאני אומר לך, אם אני קצין משטרה, והמקרה לא בטוח, למה אני אקח סיכונים?
עמיר פרץ: אני כותב מכתב לרשות, אני "מכסה" את עצמי, עכשיו שהרשות תחליט מתי היא מתכנסת להחליט אם היא מרחיקה את הבעל או לא מרחיקה את הבעל.
עמיר פרץ: ואז יש מצבים שבעבר, קצין במקום, בתחנה פשוטה, לוקח על עצמו אחריות ואומר – אני מכיר את הבעל.
עמיר פרץ: זה שהוא השתחרר, הוא קנאי מטורף, אשתו אני כבר יודע שיש לה חבר, גרושתו כבר יש לה חבר והוא פוטנציאל לבצע מעשה אלים בלתי נשלט.
עמיר פרץ: הוא מחליט להרחיק אותו.
ציפי חוטובלי: המצב שאתה מתאר הוא נדיר.
ציפי חוטובלי: אנחנו צריכים להעניק את הסמכות.
עמיר פרץ: אני לא רוצה שהסמכות תהיה במצב שאנשים ישתחררו מאחריות.
עמיר פרץ: כי אז, הוא ציין שיהיה לך מחסום ברשות, כולם פונים אליה, מה איכפת להם יושב צוות ויביאו להם אלף מקרים, ולא אתם מטפלים.
עמיר פרץ: ייתקעו שם.
עמיר פרץ: לכן, כשמקימים את הרשות, צריך באמת לדעת איך עושים הבחנה בין העקרונות לבין סמכויות לבין אחריות וצריך לדעת לשרשר אחריות מקומית, כמה שיותר.
עמיר פרץ: שלא הרשות תהפוך רשות שלוקחת את האחריות אלא שקובעת קונספציה וקובעת דרך.
עמיר פרץ: זו תרומתי היחידה שאני יכול לתרום לעניין.
ציפי חוטובלי: אני מאוד מודה לך על הדברים.
ציפי חוטובלי: חבר הכנסת ניסים זאב, בבקשה.
נסים זאב: אני חושב שאפשר לקחת את הדגם מהרשות למלחמה במאבק בסמים ואלכוהול, שלמעשה, המשרדים הרלוונטיים שעוטפים את הרשות, זה משרד העבודה והרווחה, משרד הבריאות, משטרת ישראל.
נסים זאב: בסופו של דבר, גם כשזה רשות, בעצם הם יותר אוספים את הרעיונות, הייתי אומר מלקטים וכל אחד בתחום אחריותו עדיין נשאר, הוא הרלוונטי והוא האחראי, גם מבחינה תקציבית, אגב, יש שיקום, יש כל מיני חלקים שקשורים יותר בבריאות ויש יותר ברווחה ויש יותר קשורים אגב למשרד החינוך, גם כן, הוא גם שותף לעניין הזה, תלוי בגילאים.
נסים זאב: אותו הדבר, בואו נאמר שאנחנו נקים רשות, מחר בבוקר יש לנו רשות, אז באמת התרבות הישראלית משתנה מחר בבוקר?
נסים זאב: מה, אנחנו כבר לא נראה אלימות?
עמיר פרץ: המציל נפש אחת בישראל, כאילו הציל עולם ומלואו, אם בגלל הקונספציה החדשה תהיה יותר זהירות ויצילו אישה אחת, דיינו.
ציפי חוטובלי: לא, הוא מנסה להגיד שיש אטמוספרה בתוכה נולדת האלימות.
נסים זאב: אני לא שולל את זה, אני רק אומר איפה הבעיה התרבותית שלנו, החינוך שאנחנו לצערנו הרב, אנחנו מידרדרים לתהום כבר, זה לא, אין כבר, אפילו התהום כבר לא נשארה מתחתינו.
נסים זאב: והרצח כלפי ילדים, מה תקרא, זה הרשות למניעת אלימות במשפחה, זה כולל ילדים כן?
ציפי חוטובלי: כן, ודאי.
נסים זאב: כי אני רוצה להזכיר לכולם את מעשה הרצח הנורא שהיה כלפי ילדים בטביעה, אם זה בירקון, אם זה, זה היה גם כן גל ולכן, אני כן מקבל את העניין של תופעה מדבקת.
נסים זאב: כי ראינו איזה מין גל של ארבע-חמש משפחות, שנכנסו אחד אחרי השני בצורה מדהימה.
נסים זאב: אני מסכים עם המונח הזה ואני חושב שצריכים לראות בסופו של דבר שיהיו גם כלים.
נסים זאב: אפשר להקים רעיון ואין תקציב ואין לזה יסודות.
ציפי חוטובלי: נציגת האוצר יצאה.
ציפי חוטובלי: אני רוצה לפנות למיכל רוזין, מנכ"לית איגוד מרכז הסיוע לנפגעי תקיפה מינית, בבקשה.
מיכל רוזין: הערה רק לשם התחלה לפני שאני מתייחסת לעניין עצמו.
מיכל רוזין: בעלים מכים, אלימות במשפחה, רוצחים, הם לא אנשים בלתי שפויים.
מיכל רוזין: אם היינו יכולים להגדיר אותם כבלתי שפויים, אל"ף, אחוז מאוד ניכר ממדינת ישראל היו נחשבים כבלתי שפויים והיינו אולי צריכים לחלק כדורים ברחוב, אבל זה לא.
מיכל רוזין: האנשים האלה הם שפויים, האלימות לא נובעת מאי-שפיות, גם לא הרצח נובע מאי-שפיות.
עמיר פרץ: אם חשבת לרגע שאני אמרתי אי-שפיות כדי לפטור אותם מעונש, אני מוכן שיהיה סעיף בחוק, שגם בלתי שפוי כלפי אשתו, יישפט כאילו הוא שפוי.
עמיר פרץ: אני מוכן לחתום לך על חוק כזה.
מיכל רוזין: בואו נסכים שהם שפויים, אך אלימים בשל סיבות כאלה ואחרות, בעיקר בשל חינוך וחוסר כבוד ושוויון כלפי אחר וכלפי מוחלש ממך, לכן היררכיית האלימות היא של גברים מול גברים, גברים מול נשים וילדים, נשים מול נשים ונשים מול ילדים וילדים מול ילדים.
מיכל רוזין: זו היררכיית הפגיעה.
מיכל רוזין: היא לא נעשית מאיזה שהוא גנטיקה, היא נעשית כי יש מי שיותר חזק מפעיל לחץ ואלימות כלפי חלש יותר.
מיכל רוזין: אבל לעניין שאליו התכנסנו.
מיכל רוזין: אני לא נגד רשות ואני לא נגד סמכות אחת שתאגד את הכל, כי אין ספק שיש פה נתקים והנתקים הם ברורים.
מיכל רוזין: אני חושבת שהדוגמה, אני מכירה את מה שקורה בתל-אביב בישיבות האלה, בתוכם גם דנים בנושאים של אלימות מינית ואין ספק שהישיבות האלה הן מאוד מאוד חשובות כי באמת מאגדים סוף סוף סביב מקרה את כל הגורמים בעירייה שפועלים, גם אם הם חושבים שזה לא נוגע אליהם באותו רגע נתון.
מיכל רוזין: אבל מכיוון שאנחנו מכירים איך עובדים דברים בארץ ואנחנו יודעים שלא ייקחו את המשאבים מהרווחה והמשאבים מהמשטרה והמשאבים מהמשרדים, ישימו במשרד אחד שיהיה לו כמה מאות מיליונים בשנה ברשות והוא יוכל לטפל בכל, מה שיקרה זה, בעצם בעיני, וזה מה שאני מפחדת, תקום איזה שהיא רשות והדוגמה של המלחמה בסמים היא דוגמה מצוינת לזה, וגם לצערי הרשות לקידום מעמד האישה, שתקבל תקציב של מיליון, מיליון וחצי, והם יהיו אחראים בעיקר על הסברה ובעיקר על איזה שהן תוכניות עבודה, עדיין העבודה שנעשית, נעשית בכל המשרדים ולא בטוח עד כמה זה יתרום.
מיכל רוזין: מה כן אני חושבת שחשוב, והדוגמה של תל-אביב היא דוגמה מצוינת.
מיכל רוזין: ממה שעולה פה נראה שחסר יד מכוונת במובן הפרטני של העניין.
מיכל רוזין: כלומר, אותה מורה שרואה מצוקה של ילד.
מיכל רוזין: אותו עובד סוציאלי שרואה מצוקה ממשפחה מסוימת או אותו שוטר שחושד שקיים אבל אין לו תלונה, צריך להיות גוף אחד, תקראו לזה גוף נפגעי עבירה, יש כבר תוכנית שלמה של משרד הרווחה איך להקים כזה דבר, יש בהרבה מקומות בעולם דבר כזה.
מיכל רוזין: נפגע עבירה שמגיע, צריך להיות מלווה מהרגע שהוא אומר פוגעים בי ועד כל הדרך, מצידי 50 שנות חייו, הוא מלווה כל הזמן.
מיכל רוזין: אם זה ילד שנפגע, אם זו אישה שנפגעת.
ציפי חוטובלי: מי מלווה אותו?
מיכל רוזין: מלווה נציג של אותו ארגון שנקרא נפגעי עבירה, רשות נפגעי עבירה, תקראי לזה איך שתקראי לזה, אותו נציג אותו בכל ואותו נציג יושב פעם בשבוע, פעם בחודש, זה לא משנה איך, אני לא בונה עכשיו את העבודה, אבל יושב עם כל הגורמים ואז בבית-הספר, יודעים מה קורה במשפחה הזאת, גם אם זה לא נוגע לילד, גם אם אין אלימות כלפי האישה, איך מערכת החינוך לא יודעת?
מיכל רוזין: היא בדרך-כלל לא יודעת שזה קורה.
מיכל רוזין: ילד מגיע כל יום לבית-ספר כשיש אלימות קשה בבית, הרווחה אולי יודעת, המשטרה אולי יודעת.
מיכל רוזין: האם המורות בבית-הספר יודעות?
מיכל רוזין: היועצת יודעת, אם יש בכלל יועצת בבית-הספר?
מיכל רוזין: יש פה, המכלול הוא מה שחשוב ואני חושבת שאחד הדברים, אנחנו עושות את זה בנוגע לנפגעות תקיפה מינית.
מיכל רוזין: אני יודעת שוויצ"ו נעמ"ת עושים את זה לגבי נפגעות אלימות.
מיכל רוזין: אבל באמת, ללוות את אותה המשפחה, את אותה אישה, את אותו ילד, מההתחלה ועד הסוף, לכל המערכות וכל המערכות האלה יושבות סביב אותו מקרה ואז היא יכולה לדבר עם משרד הביטחון ולקבל את המידע ואיפה הוא עובד, לקבל את המידע, והאם הוא מקבל נשק או ללא נשק.
מיכל רוזין: מה שחסר פה זה לא, כמו שאמרו, כל אחד מהגופים ואנחנו יכולים להגיד הרבה ביקורת על כל אחד מהגופים, אם הוא פועל מספיק ואיך הוא פועל.
מיכל רוזין: מה שחסר זה החוט המקשר וגם כלפי אותה אישה שאומרים לה במשטרה – לכי תגישי בבית-המשפט, היא לא תלך להגיש.
מיכל רוזין: אבל אם תלך אתה מישהי או מישהו ויגיד לה – בואי, עכשיו, יש לך אופציות א', ב', ג', ד', מה את רוצה?
מיכל רוזין: אני אתך, אני הולך אתך לבית-המשפט, אני הולך אתך עכשיו למנהלת בית-הספר, אני הולך אתך עכשיו לבית-החולים.
ציפי חוטובלי: רק כדי לסבר את האוזן, כמה תלונות על אלימות במשפחה יש בשנה?
מיכל רוזין: השנה היו 20,211 וזה כולל את כל הסל.
ציפי חוטובלי: את מסכימה אתי שכדי לכסות 20,000 תלונות, אי-אפשר לגייס כוח-אדם במספרים כאלה, כדי ללוות אחד-אחד את הנשים שמתלוננות על אלימות במשפחה?
מיכל רוזין: אבל לא כל ליווי כזה, לא כל תלונה כזאת, היא צריכה עכשיו ליווי שצמודים אליה 24 שעות ביממה זה לא הכוונה.
מיכל רוזין: הכוונה היא שהיא תדע שיש לה מעקב על תיק ויש לה כתובת.
מיכל רוזין: יש לה כתובת, קודם כל, שמנחה אותה.
מיכל רוזין: נותנת לה את כל המידע, מידע זה כוח ומי שאין לו מידע, למה נשים מתקשרות לקווי חירום מייד אחרי שיש פרסום בעיתונים?
מיכל רוזין: בגלל שיש פה מידע.
מיכל רוזין: זה לא רק שהם, זה המידע שהן מבינות מול מה הן עומדות ומה הסכנות בפניהן הן עומדות.
ציפי חוטובלי: קודם כל, תודה רבה לכל מי שהגיע היום, אני חושבת שתרמתם מאוד כדי להבין איפה נקודות הכשל המרכזיות.
ציפי חוטובלי: התחושה שלי היא שיש תקופת זמן מסוימת שהיא דווקא תקופת הזמן עד המשפט, כשבעצם גבר הוא גבר אלים, הוא מועד, אבל עדיין הוא לא נמצא בתהליך שבו בית-המשפט מברר את מידת האחריות שלו, שזו תקופת מסוכנות שצריך גם כן לטפל בה ואם יש משהו שרשות כזאת צריכה לעשות זה לדאוג לכל תקופת הביניים, התקופה שבה הוא עדיין לא מורשע בביצוע עבירת אלימות.
רחל גרייבן: יש איזה תפישה, לאתר איפה הגורם שמשפיע, איפה הנקודה שאנחנו יכולים לשים עליה את האצבע ואם נאתר אותה, שם נפתור.
רחל גרייבן: הדברים לא נפתרים אחרי החלטת בית-המשפט, בין אם כזו או אחרת, או אחרי, או אפילו אחרי ריצוי מאסר.
ציפי חוטובלי: לא, בוודאי שלא.
ציפי חוטובלי: גם אם הגבר הזה לא יעבור איזה שהוא תהליך טיפולי, אין שום סיבה שאחרי תקופת ריצוי המאסר הוא לא יחזור לסורו.
ציפי חוטובלי: ולכן, באמת יש כאן, יש לנו יוזמות חקיקה כאן, יש לי הצעת חוק, גם העניין של חיוב טיפול לגברים אלימים וגם בנושא הזה של חובת דיווח.
ציפי חוטובלי: אבל נראה לי, שוב, שיש כאן נקודה אחת שהיא משותפת לכל מי שדיבר.
ציפי חוטובלי: חסר מעקב, חסר מעקב ומאגר מידע כללי שיכלול בעצם את כל אותן נורות אדומות מהבהרות של אנשים שהם מועדים לנושא הזה של סיכון חיי האישה.
ציפי חוטובלי: ויש כאן לדעתי ברור לגמרי שגם ההערה של חבר הכנסת עמיר פרץ היא מאוד נכונה, גם כשתוקם רשות כזאת ואנחנו ניאבק, נפנה לשר האוצר כדי לראות מבחינה תקציבית איך אנחנו מקדמים את העניין הזה, חשוב לזכור שאנחנו לא נסיר את האחריות מהמשטרה.
ציפי חוטובלי: בסוף תהיה אחריות למשטרה ללוות את כל אותם מקרים.
ציפי חוטובלי: אנחנו לא נסיר את האחריות.
ציפי חוטובלי: הדבר המרכזי שאני רוצה לצאת מהדיון הזה, הדבר המרכזי שאני רוצה שנצא מהדיון הזה, בנושא יוזמות החקיקה, גם לגבי מאגר המידע וגם לגבי מה הסמכויות בעצם והאחריות של הרשות, כדי שאנחנו נוכל לקדם את הרעיון הזה בחוק, כמה שיותר מהר ולהעביר את זה להילוך מתקדם יותר.
ציפי חוטובלי: אין ספק שמדובר בעניין שהוא פשוט מהמדרגה הראשונה מבחינת סדרי עדיפויות של מאבק באלימות במשפחה ושוב, אני מודה לכל מי שהגיע היום, אני חושבת שהתקדמנו מעט לפיתרון הבעיה הזאת.
ציפי חוטובלי: לפני שניתן לורד סויד להציג את הסקר אני רק אגיד שכשהייתי סטודנטית יצא לראיין את רחל לבמור במסגרת לימודי המשפטים שלי.
ציפי חוטובלי: אני חושבת שאחד הדברים המרשימים בעבודה שלך רחל היא העובדה שאת מגיעה כטוענת רבנית עמוק מתוך ההכרות עם המערכת.
ציפי חוטובלי: נראה שברור לכולם שהסכמי קדם-נישואין מותנה בשני דברים: הראשון הוא מקובלות חברתית, מה שהפך לדבר די מקובל שבנישואין, שניים עושים הסכם קדם-נישואין מסיבות ברורות, כי בדרך כלל שני בני הזוג לא מתחילים מאפס וכל אחד מביא איתו אסופת נכסים ולא רוצים להגיע למצב בעייתי מבחינת הרכוש ולכן עושים הסכמים קדם-נישואין.
ציפי חוטובלי: בנישואין רגילים, בדרך כלל זה פחות מקובל.
ציפי חוטובלי: לדעתי, הדבר השני הוא לא פחות חשוב, אוטוריטה הלכתית שתלך ותאמר שהדבר הזה לא מהווה בעיה מבחינת הגט שיינתן במצב של חלילה פרידה בין בני הזוג.
ציפי חוטובלי: אלו בעצם המפתחות שהסכמי קדם-נישואין יוכלו לשמש עבורנו ככלי עבודה בדרך פתרון בעיית מסורבות הגט.
ציפי חוטובלי: הוועדה הזאת, ביום החשוב הזה, תדון בעצם בשני הדברים האלה כאשר העניין הראשון באמת מצוי יותר בידיים שלנו – של הכנסת.
ציפי חוטובלי: בעניין השני נמצא כאן נציג בתי הדין הרבניים, אני רוצה לומר לכם ששוחחתי לפני הישיבה הזאת עם הרב דייחובסקי, אני מאוד מצרה על כך שלא התאפשר לו להגיע לדיון הזה, אני חושבת שכדי שדברים מהסוג הזה יקבלו את התמיכה והגיבוי המערכתי אנחנו זקוקים לאוטוריטות הלכתיות שיעמדו מאחורי המהלכים האלה.
ציפי חוטובלי: זאת האחריות של מערכת בתי הדין הרבניים, תוך קשב אמיתי לציבור הנשים במדינת ישראל, לתת את הפתרונות שעליהם נדבר היום.
ציפי חוטובלי: וורד בבקשה.
ורד סויד: צהריים טובים.
ורד סויד: כפי שציינה בדבריה סגנית השר גילה גמליאל, שלאחר הפגישה שלה עם נציגות עמותת "קולך" ביקשה לקיים סקר עמדות בנושא נשים עגונות ומסורבות גט.
ורד סויד: הסקר נערך בחודשים האחרונים, בדצמבר 2010 וינואר 2011 בקרב מדגם 516 יהודים, בוגרים בני 21 ומעלה.
ורד סויד: בהתאם לבקשת מזמיני הסקר נעשתה דגימת יתר של נשים, כלומר יש יותר מרואיינות במדגם.
ורד סויד: 65% מהמרואיינים הם נשים, כאשר הגיל הממוצע הוא 51.7 שנים, ו- 54% מהמרואיינים מגדירים את עצמם כחילוניים, 71% -נולדו בישראל.
ורד סויד: 69% מהם נשואים או נשואות, חיים או חיות עם בן או בת זוג.
ורד סויד: ל- 86% יש ילדים.
ורד סויד: 45% שכירים כולל חיילים בקבע.
ורד סויד: ל- 42% מהמדגם השכלה תיכונית או יסודית.
ורד סויד: ל- 45% הכנסה מתחת לממוצע.
ורד סויד: בדקנו קודם כל את החשיפה לתופעה של נשים עגונות, או מסורבות גט, כאשר השאלה שנשאלה היא "האם שמעת או שמעת על נשים מסורבות גט במדינת ישראל?
ורד סויד: " 84% שמעו על התופעה, 16% לא שמעו בכלל על קיום התופעה של נשים מסורבות גט ועגונות – זה נתון יחסית מפתיע בהיקף של כמה לא שמעו על התופעה.
ורד סויד: השאלה השנייה הייתה "האם את או אתה מכירים באופן אישי אישה שסרב או מסרב לתת לה גט?" – גם כאן התוצאה מפתיעה, רק 19% ציינו שהם מכירים ו- 81% לא מכירים.
ורד סויד: הפילוח של הכרות עם נשים העגונות נעשה על ידי הנתונים הדמוגרפיים, אפשר לראות את זה על פי המין, המצב המשפחתי, הורים לילדים, ארץ מוצא וכדומה.
ורד סויד: הטבלאות האלה מציגות רק את אחוז המשיבים כן בכל אחת מהשאלות.
ורד סויד: שתי השאלות שציינתי כאן, "האם שמעת או שמעת על נשים מסורבות גט או האם אתה מכיר אישה שבעלה מסרב לתת לה את הגט?
ורד סויד: " בסיכום הממצאים עולה שאחוז נשים שמכירות אישית אישה עגונה הוא 22% וזה גבוה באופן מובהק מאשר אחוז הגברים שמכירים, שם מדובר רק על 12% מהגברים.
ורד סויד: אחוז המכירים את התופעה או שמעו באופן כללי או אישית גבוה יותר בקרב נשואים, 89% לעומת 20% בהתאמה.
ורד סויד: בקרב גרושים ופרודים 92% לעומת 24% מאשר בקרב אלמנים או רווקים.
ורד סויד: אחוז המכירים מקרב אלה שיש להם ילדים או ששמעו מתוך גבוה באופן מובהק, 86% מאשר אחוז המכירים מבין אלה שיש להם ילדים, שם זה רק 76%.
ורד סויד: ההכרות הכללית עם תופעת העגונות גבוהה יותר בקרב גברים ונשים שנולדו בישראל - 90% מהם מכירים את התופעה.
ורד סויד: יוצאי אירופה ואמריקה 86, אפריקה אסיה 79% וזה גבוה יותר מאשר בקרב ילדי מדינות חבר העמים לשעבר ששם מדובר על 63%.
ורד סויד: ההכרות האישית עם תופעת העגונות היא שכיחה יותר בקרב אנשים מסורתיים ודתיים, יותר מאשר בקרב אנשים חילוניים, בקרב הדתיים זה 23% ו- 28% בהתאמה, אצל חילונים זה 13% בלבד.
ורד סויד: עוד נמצא שככל שההשכלה גובהה יותר יש קורלציה, יש הכרות כללית יותר עם התופעה.
ורד סויד: הגיל – מגילאי 21 עד 64 שנים, ככל שהגיל של האיש או האישה גבוה יותר כך מכירים יותר את תופעת העגונות באופן כללי, 65% מכירים את התופעה לעומת גילאים אחרים.
ורד סויד: ככל שההכנסה גבוהה יותר גם כך אחוז המכירים באופן כללי או שמעו על תופעת העגונות גבוה יותר.
ורד סויד: אחוז נמוך מהמשיבים מודעים על האפשרות לחתום על הסכם למניעת סרבנות גט.
ורד סויד: סגנית השר, סיפרה על ההסכם הזה שהובא בפניה שנערך על ידי כמה גורמים, זה הסכם שחובר על ידי רבנים ממכון שילובים של ישיבת הקיבוץ הדתי עין צורים ועם רחל לבמור, התייעצו עם הרב פרופסור דב קרומר, עורך הדין משה דרורי שהיום הוא שופט בית המשפט המחוזי בירושלים, עורך הדין הרב דוד בס ודיינים בבית הדין הרבני הגדול, זה הובא בפני אנשי ונשות הלכה ומשפט שכוסתה על ידי אנשי "קולך" בהשתתפות דוקטור רות הלפרין קדרי, עורכת הדין סוזן ווייס, הרב דוקטור נועם זוהר וטוענת רבנית דרורית רוזנפלד ועוד.
ורד סויד: השאלון שאל כמה אנשים מודעים על כך שיש הסכם רק לאפשרות של הסכם קדם-נישואין, רק אחוז נמוך מהמשיבים מודעים על האפשרות לחתום על ההסכם למניעת סרבנות גט, מדובר ב- 11%.
ורד סויד: ערוץ המידע העיקרי שממנו הציבור יודע על האפשרות לחתום על הסכם מניעת סרבנות הוא התקשורת, שני ערוצי מידע נוספים הם חברים או חברות לעבודה, או ידע מקצועי.
ורד סויד: בעצם רק 16% מהציבור מודע לנושא מתוך הכרות אישית או חתימה על מסמך קדם-הנישואין בעצמם באופן אישי.
ציפי חוטובלי: כמה בפועל חותמים על הסכם קדם-נישואין?
ציפי חוטובלי: האם יש לכם את הנתון הזה?
ורד סויד: בדקנו כאן רק עמדות, לא בדקנו את היישום אלא טת עמדות ונכונות הציבור.
ורד סויד: רעיון סגנית השר הוא להביא את זה קודם כל למודעות לכלל הציבור גם על מנת להפחית אחר כך מחלוקות, את המתח, האלימות המילולית והפיזית בין בני הזוג ברגעים הקריטיים של המשבר.
ורד סויד: לנו היה חשוב שלפני שנעשה איזו עבודת שיווק של הנושא נכיר קודם את העמדות הקיימות בקרב הציבור ולדעת באילו פלחים יש יותר מידע, פחות מידע.
ורד סויד: עשינו את זה עד כמה שניתן, שהפילוח יהיה מדויק.
ורד סויד: אפשר לראות את העמדות בעמוד 11 שרואים את החתימה על הסכם קדם-נישואין לפי נתונים דמוגרפיים שמחולק כאמור לפי גיל, השכלה, מין, ילדים ואת הדתיות.
ורד סויד: לשאלה "האם היית חותמת על הסכם קדם-נישואין בעת נישואייך?", עמוד 12.
ורד סויד: היה חשוב לבדוק מהן הסיבות שבגללן לא חותמים על ההסכם.
ורד סויד: 34% ענו שזה פוגע ברומנטיות, 28% טענו שזה עלול לפגוע באמון בבני הזוג, 24% בגלל אי נעימות מבן או מבת הזוג.