GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מרים שכטר: דבר נוסף אני רוצה לציין, כשאני אומרת את זה בהרבה פעמים בוועדה.
מרים שכטר: במדינת ישראל, מערכת החינוך, אי-אפשר לחייב הכל, אפשר להגיד חובה, אנחנו לא יכולים להבטיח שכולם באמת עושים את זה.
מרים שכטר: אני רוצה, ברשותך, לעבור לתוכניות נוספות, שהן בעצם התוכניות לשינוי התודעה החברתית, כמו שאדוני השר אמר וגברתי יושבת הראש אמרה.
מרים שכטר: החינוך יחד עם החברה, מחויבים בשינוי תודעה ואת זה אנחנו עושים דרך תוכניות של שוויון בין המינים, בצורה מאוד רחבה על פני כל המגזרים בארץ, בכל הארץ מהצפון הרחוק ועד אילת, בתוכניות רבות ומגוונות, כך שכל בית-ספר יכול להתאים לעצמו איזה תוכנית מתאימה לרוח שלו, לתפישה שלו, לראייה שלו.
מרים שכטר: אבל כל התוכניות כולן, הולכות לכיוון אחד – שוויון לשני המינים.
מרים שכטר: בת יש לה את הזכויות ויש לה את שוויון ההזדמנויות ויש לה את האופק הרחב, בדיוק כמו לבן.
מרים שכטר: הרמות והכיוונים ונקודת המוצא, יכולות להיות שונות.
מרים שכטר: שתי תוכניות שאנחנו באמת רואים אותן מאוד מחוברות לנושא של מניעת אלימות כלפי נשים, זה בחינוך היהודי, שוויון בין המינים וכבוד האדם, ובחינוך הערבי זה הגוף שאנחנו עובדים אתו מאוד צמוד, זה העמותה של מניעת אלימות כלפי נשים.
מרים שכטר: שם התוכניות הן הרבה יותר ממוקדות.
מרים שכטר: אבל אני רוצה כאן שוב להרחיב ולומר לכם:
מרים שכטר: חשוב מאוד במערכת החינוך שלא תהיה הרגשה בבתי-הספר והשר מודע לכך מאוד, שכל פעם יש עוד נושא ועוד נושא ועוד נושא.
מרים שכטר: מה שאני רואה לנכון לעשות ואני עושה את זה מאוד רחב, זה שבתוך המסגרת הרחבה, והראייה הכוללת והתפישה העקרונית, אנחנו מכניסים את הנדבכים החשובים.
מרים שכטר: למשל, כמו שציין השר, הנושא של סחר, מניעת סחר בנשים, זה נושא שאנחנו עושים אותו רק בשלוש-ארבע השנים האחרונות, כאשר הכנסת ביקשה מאתנו, כמערכת החינוך, לטפל בנושא.
מרים שכטר: אני לא יכולה להגיע לזה כעוד נושא, אבל כפי שציינתי, תחת כבוד האדם, אני שיניתי את השם, אמרתי: כבוד האדם – אישה ואיש.
מרים שכטר: ומכאן איך אישה היא לא חפץ, איך ילדה היא לא חפץ, מה זה החפצה של בני-אדם ומפה אנחנו הולכים ומרחיבים.
מרים שכטר: עשינו למעלה מעשרים כנסים בתוך מערכת החינוך בשנים האלה, זה שינוי תודעה, כי קודם לכן מעולם במערכת החינוך לא דיברו על הנושא של סחר ונשים וזנות.
מרים שכטר: אבל כן, כשילדות תמורת ג'ינס מוכרות את גופן, אנחנו כמערכת חינוך מחויבים.
מרים שכטר: אז בקריית גת וקריית מלאכי ואשדוד וכל הסביבה שם, עשינו כנסים, עשינו תוכניות עם תלמידי בתי-הספר.
מרים שכטר: עשינו ימים מרוכזים.
מרים שכטר: היום הזה שהשר ציין אותו, אנחנו השנה עושים אותו רחב לכלל מערכת החינוך.
מרים שכטר: אבל בקטנה, עשינו את זה כבר קודם ביישובים מסוימים שהם יישובים שאנחנו שמנו לב יותר שיש את הצורך בכך.
ציפי חוטובלי: והשאלה שלי זה עד כמה בעצם התוכניות האלה מקיפות את רוב בתי-הספר.
מרים שכטר: אני אתן לך.
ציפי חוטובלי: אני חייבת להבין.
ציפי חוטובלי: זו יכולה להיות תוכנית נפלאה, אבל אם היא מיושמת בשני בתי-ספר, זה לא ממש מקדם אותנו.
ציפי חוטובלי: כמה שנים מלמדים במסגרת כישורי החיים, וגם בעצם כמה בתי-ספר נהנים מאותה תוכנית.
מרים שכטר: על כישורי חיים אני לא יודעת להגיד לך כמה בתי-ספר, אבל אני יודעת שזו תוכנית שנתית שאמורה להיות שעה בשבוע, לכל אורך שנת הלימודים, מהשבוע הראשון של ה- 1 לספטמבר, עד השבוע האחרון של יוני.
מרים שכטר: התוכניות שאני עושה, תוכניות של שוויון בין המינים, ומניעת אלימות.
עפו אגבאריה: זה לכל הכיתות?
עפו אגבאריה: לכל הגילאים?
עפו אגבאריה: או לאיזה שהוא גיל מסוים?
מרים שכטר: כל הגילאים של בית-הספר היסודי, מ- א' עד ו'.
קריאה: זה לא מיושם בכולם.
קריאה: לא מיושם בכל בתי-הספר.
קריאה: לצערי הרב.
מרים שכטר: התוכניות של שוויון בין המינים וכבוד האדם וכל מה שצוין גם בדו"ח שקיבלתם מהכנסת וגם בדברים שלי, בארבע השנים האחרונות, כ- 70,000 תלמידים עשו תוכניות ממוקדות של שוויון בין המינים.
מרים שכטר: עוד יכול להיות אפילו עשרות אלפי תלמידים, באמצעות למידה אחרת של ספרות, באמצעות עבודות חקר, יש לי כאן דוגמה של פרסים בעבודות חקר, במדעי החברה, שלמעלה מ- 100 עבודות נמסרו, כששלוש עבודות נבחרו.
מרים שכטר: באמצעות שיעורי האזרחות שאנחנו עושים, באמצעות תנ"ך, באמצעות היסטוריה, כל הנושא של שוויון בין המינים ומגדר, אנחנו מטמינים לתוך תכני הלימוד.
מרים שכטר: כלומר, לוקחים מבנים שקיימים, מלמדים היסטוריה?
מרים שכטר: אני רוצה גם שילמדו בציונות שהיו נשים בציונות.
מרים שכטר: לא רק גברים היו בציונות.
ציפי חוטובלי: זה נושא, אני חושבת, זה נושא חשוב, שמדבר יותר באמת על איפה נשים נמצאות.
מרים שכטר: בכל מקום הן נמצאות.
מרים שכטר: בת מצווה, חוגגים בת מצווה?
מרים שכטר: הוצאנו חוברת – הנשים עשו היסטוריה.
מרים שכטר: בתוך ההוראה של חגיגות בת מצווה בכיתה ו', נשים חזקות וההיסטוריה שהן עשו.
מרים שכטר: אז יש כאן 60 נשים.
מרים שכטר: כלומר, החשיבה החינוכית היא כל הזמן להיכנס למבנים הקיימים ולקדם את הנושאים עוד ועוד.
מרים שכטר: אז אמרתי, באזרחות ובמדעי החברה ובספרות.
מרים שכטר: לציין בפניכם, רק בשנה האחרונה, הוצאנו חוברת בקריאה אחרת, למרות שהספרות, יש הרבה ספרות נשים ויש יחידת לימוד שמדברת על נשים בספרות.
מרים שכטר: עדיין, העין המגדרית הביקורתית לא היתה קיימת בהוראת הספרות.
מרים שכטר: היום אני יכולה להגיד יש.
מרים שכטר: תשאלו אותי בכל בתי-הספר?
מרים שכטר: עדיין לא.
מרים שכטר: אבל אנחנו בכיוון הזה.
מרים שכטר: אני יכולה להגיד על שוויון בין המינים ש- 70,000 תלמידים עשו תוכניות ממוקדות בארבע השנים האחרונות, בחינוך היהודי, בחינוך הערבי 30,000 תלמידים עשו את התוכניות.
מרים שכטר: תוכניות ממוקדות לשוויון בין המינים.
מרים שכטר: אנחנו הולכים ומתפרשים יותר ויותר בחינוך הערבי יש דרישה מאוד גבוהה לתוכניות.
מרים שכטר: התוכנית שהשר ציין בפניכם על יום למניעת אלימות כלפי נשים, מפקח על בתי-ספר בחינוך הערבי, קיבל את המסמך, הפיץ אישית, שהוא מבקש שכל בתי-הספר שלו יקיימו את היום הזה.
מרים שכטר: מבחינתי, זה התקדמות פנטסטית.
מרים שכטר: אין ספק שעוד יש עוד הרבה מה לעשות.
ציפי חוטובלי: מרים, אני שמחה לשמוע את הלהט שיש לך כשאת מדברת על זה ככה בשמחה.
מרים שכטר: זה היום והלילה שלי.
ציפי חוטובלי: אז אני מאוד מודה לך על הדברים.
ציפי חוטובלי: אני רוצה לקבוע את סדרי הדיון, כי יש כאן באמת הרבה אנשים שהגיעו לכבד אותנו.
ציפי חוטובלי: אני רוצה להפנות קודם כל שאלה לשר, לגבי הכשרת עובדי ההוראה.
ציפי חוטובלי: ברור לחלוטין שאי-אפשר ליישם תכנים עם תפישה בכל-זאת מהפכנית לגבי שוויון בין המינים, בלי להכשיר את עובדי ההוראה.
ציפי חוטובלי: אנחנו פנינו למרכז להכשרת מורים וניסינו לראות עד כמה המכללות להכשרת מורים בעצם מתייחסות לנושא הזה.
ציפי חוטובלי: מה שגילינו זה שבעצם יש הנחיה כללית לטפל בנושא חינוך וחברה ובכלל זה אלימות, אבל יש חסר בעצם, בהעמקה של הנושא הזה, של הכוונה בחינוך מגדרי כשמדובר בהכשרת מורים.
ציפי חוטובלי: השאלה שלי אליך היא, מה בכוונת המשרד לעשות, כדי לשפר אולי את כל מה שנוגע להכשרת מורים בעניין הזה, אם יש תוכנית.
גדעון סער: אין כאן, גברתי, נציגות של האגף להכשרת מורים.
גדעון סער: זה נכון שיש מתווה של המל"ג שמציג את הדגש או את ההנחיה שאת ציינת אותה, זה נכון שהיקף הטיפול הוא דיפרנציאלי, זאת אומרת כל מכללה מבצעת את זה מבחינת התוכניות שלה, לא באותו היקף.
גדעון סער: אנחנו בימים האלה, האגף מפעיל ועדה שמכינה הצעות לתוכנית, תוכנית של כישורי חיים שתעסוק גם בנושא הזה של הכשרה לטיפול באלימות בכלל, בנושא של אלימות נגד נשים בפרט.
גדעון סער: יש שורה של פרמטרים שבהם יש שיפור, יש היום גם פיתוח של הנושא במסגרת תוכניות של לימודי מגדר, במסגרת תוכניות לימודים לתואר שני, יש עידוד של מחקר בכיוונים האלה ואני בהחלט רואה יותר עיסוק בנושא הזה.
גדעון סער: אני לא יכול לתת תמונה מדויקת של מה שקורה בכל מכללה ומכללה.
גדעון סער: אני כן רוצה לומר משהו לא במקום הנציגה של השירות הפסיכולוגי שתגיע לכאן לגבי הנושא של כישורי חיים, במערכת החינוך בכלל.
גדעון סער: אחד היעדים שלנו היום, זה הרחבת היישום של התוכניות הערכיות, זאת אומרת לא התוכניות הדיסציפלינאריות, של כישורי חיים בכל שכבות הגיל וגם של תוכניות ערכיות אחרות, למשל מפתח הלב בגיל של החינוך היסודי.
גדעון סער: אני יודע מהשטח שזה מיושם יותר ויותר, זה מיושם בהיקפים משמעותיים.
גדעון סער: תוכנית כישורי חיים היא לא מיושמת באותה מידה של מפתח הלב, אבל יש עלייה משמעותית ביישום של התוכניות הערכיות.
גדעון סער: זה קונה לו מקום ומי שיש לו ילדים במערכת החינוך, גם יודע את זה מהבית.
ציפי חוטובלי: המורים שמלמדים את אותם כישורי חיים הם מחנכים, בדרך כלל?
גדעון סער: על-פי רוב.
ציפי חוטובלי: עד כמה יש פתיחות במערכת לקבל תוכניות, אני מכירה מספר בתי-ספר שמרימים תוכניות כאלה של חינוך למשפחה באופן עצמאי.
ציפי חוטובלי: עד כמה מערכת החינוך נותנת גיבוי לתוכניות כאלה?
גדעון סער: היום אנחנו הולכים לכיוון של תו תקן, יצא חוזר מנכ"ל בימים הקרובים.
גדעון סער: למעשה, מה שקרה במשך הרבה מאוד שנים, שכל גורם נכנס למערכת, לא תמיד עם פיקוח, לא תמיד עם הכוונה, לא תמיד עם בדיקה של הסטנדרט, לא תמיד עם בדיקה האם בכלל התכנים מתאימים למדיניות של המשרד, כן או לא, והיום אנחנו, יש גופים שעובדים אתם.
גדעון סער: אבל היום אנחנו הולכים, זה לא עניין של פתיחות, צריכה להיות פתיחות, אבל גם צריך לראות שכל גוף כזה עומד או עמותה או ארגון, עומדים באיזה שהוא תו תקן גם תוכני וגם פדגוגי וגם שהולם את מדיניות המשרד.
ציפי חוטובלי: הזכירה מרים שכטר את הנושא של המגזר הערבי.
ציפי חוטובלי: האם יש רגישויות למגזרים נוספים בחברה הישראלית?
ציפי חוטובלי: האם התוכניות שם מיוחדות למגזר הדתי?
מרים שכטר: כן, לממלכתי דתי יש תוכניות שמיוחדות ומופעלות על-ידי גופים של הממלכתי דתי.
ציפי חוטובלי: איזה אחוז מבתי-הספר זה מכסה, התוכניות האלה?
מרים שכטר: התוכניות של הממלכתי דתי זה בערך כ- 10%, פחות, בתוכניות של החינוך הערבי כ- 25% מהתוכניות והשאר זה בממלכתי.
ציפי חוטובלי: ומה צריך לקרות כדי שזה יכסה את הכלל?
גדעון סער: במגזר החרדי, את מתכוונת?
ציפי חוטובלי: החרדי לאומי, ממלכתי דתי, נראה.
מרים שכטר: זה בעיקר תקציבים.
ציפי חוטובלי: לא, בחרדי זה לא תקציבים.
מרים שכטר: בערבי זה יותר תקציבים וגישה,
גדעון סער: שוויון בין המינים?
גדעון סער: לא בטוח שזה הגיע לשם.
ציפי חוטובלי: אני בכוונה שאלתי על בתי-הספר הממלכתיים קודם כל, בואו נראה מה קורה שם.
ציפי חוטובלי: עכשיו, אני רוצה לתת את רשות הדיבור לסגנית השר לענייני נשים, בבקשה.
ציפי חוטובלי: שאר החברים שהגיעו לכאן, כמובן מוזמנים גם להפנות שאלות לשר וגם להעיר את ההערות שלהם.
ציפי חוטובלי: אנחנו תכף ננהל כאן את רשימת הדוברים.
גילה גמליאל: ראשית אני רוצה להודות ליושבת-ראש הוועדה, יישר כוח על פעילותך בנושא ואנחנו נקדם ביחד עוד דברים רבים.
גילה גמליאל: גם זכינו שיש לנו שר חינוך שגם בא מהתחום, כיהן כיושב-ראש הוועדה לקידום מעמד האישה.
גילה גמליאל: אין ספק שזה ניכר בכל הפעילויות במשרד החינוך ועל כך באמת, כנשים, אשרינו, וכחברה.
גילה גמליאל: יש כאן, לא הזכירו את חברתנו מרינה, שגם כיהנה כיושבת-ראש הוועדה בכנסת ה- 14, כך שזה באמת מבורך.
גילה גמליאל: בעיקרון, אין ספק שהכל מתחיל ונגמר בחינוך, כך שברגע שהכל יהיה בשלמותו שם, אז את שאר הפעילויות בהקשר של מיגור תופעת האלימות כנגד נשים בחברה הישראלית אנו נוכל באמת לא להתמודד אתן.
גילה גמליאל: יחד עם זאת, יש באמת בעיה אקוטית ובשנים האחרונות אנו כן רואות את השינוי שמתחיל להשפיע על מערכת החינוך שנקווה שזה יסייע בידינו.
גילה גמליאל: דיברת קודם על הפעילות של תפישת הקרבן, אז גם כאן אנחנו שמות הדגשים ברשות לקידום מעמד האישה במשרד ראש הממשלה, בראשותה של הגב' ורד סוויד.
גילה גמליאל: לאור הביקור בשנה שעברה של ראש הממשלה במרכז לנשים מוכות, בנינו תוכנית בין משרדית גם מטעם משרד הרווחה וגם מטעם שרת התרבות והספורט ומטעם משרדנו.
גילה גמליאל: הושלמה סוף סוף עבודת המטה ושם רוצים לבדוק בדיוק איך אותן נשים שלצערנו רבות מהן סובלות את האלימות הקשה נגדן ונגד הילדים שלהן ולא אוזרות את כוחן לצאת מהמעגל של האלימות כתוצאה מזה שהן חוששות למה יהיה לאחר מכן והן הולכות למרכזים ושם יש את השלב שהן צריכות לחזור ולהשתלב שוב בקהילה והעבודה היא בדיוק טיפול שירחיב את כל היריעה של הסיוע של אותן נשים, לחזור ולהשתלב שוב בחיים לאחר הטיפול הנקודתי במרכזים על-ידי תמיכה, גם תמיכה כלכלית, גם תמיכה של הכשרה מקצועית, לסייע בידיהן גם לרכוש השכלה אקדמית וסיוע עם הילדים, על-מנת לתת להן את רשת הביטחון שהן תוכלנה להסתדר לבד, על-מנת שהן תוכלנה, אנחנו נתחיל כבר את הפיילוט הזה בשנת 2011 ונקווה שגם נוכל להרחיב אותו למקומות רבים.
גילה גמליאל: אני חושבת שבכלל, הגיע הזמן שהתפישה במדינה תשתנה לחלוטין ותפישת הקורבן היא זו שתהיה במרכז העניינים.
גילה גמליאל: אני התחלתי כבר בקדנציה הקודמת להעביר את החקיקה של אי-חזרתו של עבריין מין, לדוגמה, לסביבת הקורבן, על-מנת שהראייה תהיה שהקורבן היא זו שצריכה לחזור לחיים ולהשתלב בהם ולא אמורה לספוג את כל הבעייתיות, כתוצאה מזה שהעבריינים נמצאים בסביבה.
ציפי חוטובלי: אני מחזקת אותך, אני חושבת שזאת נקודה מאוד מאוד חשובה.
ציפי חוטובלי: אנחנו עובדים קצת בצורה מעוותת, שבה הנשים משלמות את המחיר פעמיים, הן גם נפגעות והן גם נאלצות לעזוב את הסביבה הטבעית שלהן, כדי לשקם את חייהן, בעוד שהגברים ממשיכים בחייהם כאילו לא קרה כלום, עד השלב שבו הם באמת עומדים לדין.
גילה גמליאל: באמת רציתי לנצל את הבמה הזאת ולהציע שנשתף כאן את כל הזרועות, גם של הממשלה וגם של הוועדה והחקיקה, לבחון איך ניתן יותר להעמיק בפן החקיקתי את הזכויות של הנשים שהן לצערנו קורבן של כל הנושא ואז יהיה יותר קל לעתיד לבוא, גם למגר את התופעה וגם להעלות את דוכנן של הנשים, ומכאן צריכה לצאת קריאה לכל אחת וכל אחד, אנחנו כחברה, לבחון וגם להסתכל מסביב קצת יותר בראייה עם יותר רגישות, על-מנת לתת את הביטחון לאותן נשים לבוא כן, לצערנו, כפי שאמרנו קודם, אחת מכל שבע נשים, נפגשת באלימות, אבל רק אחת מכל עשר מדווחת וזה דבר שהוא נתון חמור ואני מקווה שבאמת על-ידי פעולות הסברה שמתבצעות, על-ידי תוכניות שיקום, על-ידי סדנאות שאנחנו מקיימות להגנה עצמית, שהחל השנה גם במגזר המיעוטים, ולתת את הביטחון, על-מנת שנשים תוכלנה להיות מספיק חזקות כדי להתמודד עם אותם מצבים.
גדעון סער: אני רציתי להציע הצעה לוועדה, בזמנו כשנכנסנו לנושאים האלה, ראינו שיש דבר אחד שהוא, אגב, גם בעולם מאוד לא מתקדם, אין כמעט, יש כמובן טיפול אכיפתי בעבריינים, אין טיפול מניעתי בראייה השיקומית.
גדעון סער: יש אחוז ענק בעבריינים באלימות, לרבות אלימות מינית, שהם רצידיביסטיים, ואחת הבעיות המרכזיות שבזמן שהם מרצים את עונשם בבתי-הסוהר, אין תוכנית שיקומית והיינו במקום מסוים, בראשון לציון.
גדעון סער: אני חושב שאחד הדברים שחייבים להתבצע, ובשביל זה צריך את שיתוף הפעולה כמובן קודם כל של השב"ס, זה פעילות שיקומית בזמן הכליאה, כדי למנוע רצידיביזם, ולפי דעתי, זו נקודת מפתח לצמצום של התופעה.
ציפי חוטובלי: אדוני השר, אנחנו אפילו פועלים בעניין הזה, אנחנו מכינים הצעת חוק בנושא הזה.
ציפי חוטובלי: זה באמת אחד הדברים החמורים שאדם משתחרר מהכלא אחרי תקופת זמן מאוד קצרה, כשהוא לא, במהלך הזמן הזה, הוא לא השתקם ברמה המנטאלית, הוא חוזר להיות אותו גבר אלים שהוא היה.
ציפי חוטובלי: אני רוצה להגיד לכם שמפניות שאני מקבלת מנשים שהן נפגעות אלימות, אולי האימה הגדולה ביותר של אישה שהצליחה להרחיק את עצמה לתקופה קצרה מסוימת שבה הוא בין כותלי הכלא, היא היום שבו הוא משתחרר, והסיבה היא בדיוק כמו שאמרת, שאין בעצם תפישה טיפולית לתופעה הזאת של גברים אלימים ואני חושבת שאנחנו בהחלט נקדם את העניין הזה ואנחנו נשמח לעזרה שלך, כדי לקדם את העניין החשוב הזה.
ציפי חוטובלי: אני רוצה לתת אפשרות, לפני שאני פונה לח"כים נוספים שהגיעו לכאן, אני רוצה לפנות למיכל רוזין.
ציפי חוטובלי: מיכל, אני רוצה לשאול אותך ובעניין הזה באמת הקשר עם מערכת החינוך הוא מאוד חשוב, הנושא של חובת דיווח על קטינים.
ציפי חוטובלי: בעצם, זה יחסית, זאת חקיקה מהפכנית שניסתה לומר שיש אחריות לדווח על כל קטין שיש חשש שבאמת נפגע או מינית או מתקיפה אלימה ואני רוצה לשאול אותך עד כמה את חושבת שיש אפשרות היום בתוך מערכת החינוך, לאתר באמת את אותם ילדים, עד כמה מתוך הפניות שאת מקבלת, במרכזי הסיוע, הם באמת של קטינים, עד כמה הם פונים לגורמים בבתי-הספר, עד כמה בבית-הספר יש מענה למעשה לילד שמרגיש שהוא פגוע או עד כמה בעצם המורים ומערכת החינוך אחראית ורואה ורגישה, לאתר את אותם ילדים שנפגעו.
מיכל רוזין: אנחנו במרכזי הסיוע, תשעה מרכזים ברחבי הארץ, ששניים מהם, חשוב להגיד פה, אחד הוא לאוכלוסייה הדתית לאומית והחרדית ואנחנו אכן נכנסים גם למוסדות החינוך החרדיים, בשיתוף פעולה עם הרבנים של הקהילה, יש עבודה קהילתית משותפת וחשובה וזו נקודה מאוד מאוד חשובה שאנחנו מצליחות להיכנס למערכת החינוך הזאת, כי באמת, זה מאוד חשוב, וכמובן בחברה הערבית, שנמצאת פה רכזת חינוך של עמותה נגד אלימות, שעושות עבודה מדהימה, גם במסגרת התוכנית לשוויון בין המינים וגם הנושא של אלימות מינית.
מיכל רוזין: אנחנו עורכות כ- 6,000 סדנאות ברחבי הארץ, גם בחינוך הפורמאלי, גם בחינוך הא-פורמאלי, גם כמובן במסגרות חינוכיות נוספות, בתנועות נוער וכדומה וחשוב מאוד להגיד שהשאלה שלך היא בהחלט תלויה בחשיפת הנושא.
מיכל רוזין: ככל שמורים, יועצים חינוכיים, וכמובן הורים ותלמידים, נחשפים לנושא, מדברים אתם על הנושא, כך הנושא עולה יותר למודעות, כך יש מענה לתלמיד/תלמידה, שנפגעים ורוצים למצוא כתובת באדם ולמצוא אמון באדם ממערכת החינוך, יהיה שם.
מיכל רוזין: כלומר, אם בית-הספר לא מכשיר את המורים, אם המורים לא מסגלים לדבר עם התלמידים/תלמידות על הנושא הזה, אם הם לא מסוגלים להקשיב, הם לא מסוגלים לאתר, הם לא מסוגלים לראות, הדברים לא יצופו ויעלו.
מיכל רוזין: הדברים צפים ועולים כאשר אתה מדבר, כאשר הילד שומע באוזן שלו, מבין, שיש לו כתובת למי לפנות, יש לו עם מי לדבר, יש מי שיאמין לו.
מיכל רוזין: פעמים רבות אנחנו מוצאים שגם כשילדים כבר חושפים את הסיפור שלהם, המענה שהם מקבלים משתיק אותם בחזרה.
מיכל רוזין: שואלים אותם: למה רק עכשיו?
מיכל רוזין: למה הלכת אתו?
מיכל רוזין: למה עשית את זה?
מיכל רוזין: שאלות כאלה שחוסמות.
מיכל רוזין: אנחנו יודעות מבוגרות שפונות אלינו אחרי הרבה מאוד שנים, שהן מספרות על פגיעה מינית בילדות שהן חשפו, הן חשפו בפני מורה, חברה לכיתה, מדריכה כלשהי בצופים, הם סיפרו את סיפור הפגיעה ולא היה מי שיקלוט אותו ולכן אנחנו שוב ושוב אומרות למערכת החינוך – דבר ראשון, חייבת להיות הכשרה של פרחי הוראה, כל פרחי ההוראה.
מיכל רוזין: לא יכול להיות שמישהו מסיים הוראה במכללות ובכל האוניברסיטאות, לא ידע מה זו פגיעה מינית, לא ידע לאתר, לא ידע לזהות.
מיכל רוזין: כמובן שאנחנו חושבים שגם צוותי רפואה וגם צוותי רווחה צריכים לעבור.
ציפי חוטובלי: אולי נכון אבל באמת שנציגים של מרכזי הסיוע יגיעו למכללות האלה, כדי, אני לא יודעת אם אתם מעבירים סדנאות.
מיכל רוזין: בשנתיים האחרונות יש שיתוף פעולה בינינו לבין שפ"י, חבל באמת שאני לא רואה פה את הנציגות שלהם, שיתוף פעולה.
מיכל רוזין: יש רצון של המערכת להכניס יותר את הנושא.
מיכל רוזין: רק השבוע באמת שלחו מהיחידה לשוויון בין המינים לכל המנהלים באמת מערך בנושא האלימות המינית.
מיכל רוזין: יש בהחלט שינוי, אנחנו רואות את השינוי, אנחנו רואות את הפתיחות לנושא, אבל אין ספק שמדובר על תקציבים.
מיכל רוזין: אנחנו יודעים שאין יועצות חינוכיות בכל בתי-הספר, והן אלה שכרגע, שמוכשרות לנושא הזה.
ציפי חוטובלי: בכמה מבתי-הספר יש יועצות חינוכיות?
ציפי חוטובלי: 80%?
גדעון סער: תלוי באיזו שכבת גיל.
גדעון סער: בבתי-ספר יסודיים אין תקן ליועצות חינוכיות ולכן זה בהיקף פחות מהעל-יסודי.
גדעון סער: בעל-יסודי זה לפי דעתי היקף קרוב למלא.
גדעון סער: רציתי לשאול את מיכל, בבתי-הספר החרדיים, ציינת נושא של בתי-ספר חרדיים.
גדעון סער: לאיזו שכבה התכוונתם?
גדעון סער: נכנסים לישיבות קטנות, לסמינרים?
גדעון סער: לאן אתם נכנסים ובאיזה היקף?
מיכל רוזין: אז גם נעשית הכשרה באמת של סמינרים להוראה.
גדעון סער: של בנות?
מיכל רוזין: כן, לא, אבל אנחנו נכנסים, קודם כל יש לנו קו סיוע לגברים דתיים שעוסק גם בהדרכות ובהכשרות.
גדעון סער: אבל כשאת נכנסת לבית-ספר, איזה בתי-ספר אלו?
מיכל רוזין: מגיל מאוד צעיר, במרכזי הסיוע לרוב אנחנו נכנסות מכיתה ז', מחטיבת הביניים וחטיבה עליונה.
מיכל רוזין: לעומת זאת, בחינוך החרדי והדתי לאומי, אנחנו נכנסים משכבות יותר נמוכות, מבית-הספר היסודי.
גדעון סער: ברשתות?
ציפי חוטובלי: נותנים לכם?
ציפי חוטובלי: מאפשרים לכם להיכנס לישיבות קטנות, חרדיות?
מיכל רוזין: חבל שלא נמצאת פה דדי גרוס שהיא מנהלת מרכז הסיוע לדתיות, יש שיתוף פעולה עם המגזר באמת, אני חושבת שהוא פורץ דרך בשנים האחרונות.
מיכל רוזין: יש שיתוף פעולה עם הקהילה, יש שיתוף פעולה עם הרבנים, וכן, נכנסות ועושות הדרכה לתלמידות וגם למורות וגם להורים.
רחל אדטו: את אומרת רק תלמידות, לא תלמידים.
מיכל רוזין: לא לא לא, אני אומרת שיש לנו גם קו סיוע לגברים דתיים.
רחל אדטו: את הדגשת תלמידות, בלשון נקבה, והשאלה שלי היא אם לא היתה לתלמידים גם כן.
מיכל רוזין: אנחנו, כמדריכות, עושות, בחינוך החילוני, מדריכות נכנסות לכיתות מעורבות, בנים-בנות.
מיכל רוזין: בחינוך הדתי, כמובן שהמדריכות של מרכז הסיוע הדתיות נכנסות רק לחינוך בנות.
מיכל רוזין: לעומת זאת, יש קו סיוע לגברים דתיים שפועלים מול החינוך לבנים.
מיכל רוזין: אני רוצה בבקשה להעביר את זכות הדיבור, ברשותך, לנועה הריס, שהיא מנהלת מרכז סיוע שרון, ולאחרונה, ממש לאחרונה, אנחנו חושפות את זה פעם ראשונה פה, נערכה הערכה בשיתוף פעולה עם ד"ר אביגיל מור, ממכללת תל-חי, של הסדנאות שאנחנו עורכות בבתי-ספר.
מיכל רוזין: אני חושבת שחשוב שהשר יישמע את התגובות, את המשאבים, מהתלמידים, לגבי הסדנאות.
נועה הריס: אני מנהלת מרכז הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית בשרון.
נועה הריס: דבר ראשון, תודה על האפשרות להציג לכם את המידע הזה.
נועה הריס: אנחנו החלטנו לנסות להעריך את היעילות של הסדנאות שלנו, ד"ר אביגיל מור התגייסה לעשות את הבדיקה הראשונית הזו.
נועה הריס: 934 תלמידים מכיתות י"א ו- י"ב, מילאו שאלון של Pretest, לפני הסדנה ו- Post אחרי הסדנה וההיבט המובהק ביותר שעלה מהממצאים זה שהיתה הפנמה של המושג הסכמה.
נועה הריס: זה בהיבט הקוגניטיבי.
נועה הריס: בהיבט ההתנהגותי שבדקנו, אז היתה הפנמה שיש לדאוג לאיזה שהיא הסכמה או לברר הסכמה לפני שמתקדמים הלאה, בקשר המיני.
נועה הריס: הפנמה נוספת משמעותית שהיתה, זה שתקיפה מינית איננה תוצר של דחף מיני בלתי נשלט, אני חושבת שזה איזה שהוא שינוי, כי בעבר היה לא שולט, זה יצא ככה.
נועה הריס: ושינוי משמעותי באמונות הנמצאות בבסיס התפישה של מה זה אלימות מינית.
נועה הריס: אני רוצה גם לשתף אתכם שהיבט אחד שאנחנו פחות נוגעות בו ואנחנו נתחיל לגעת בו יותר זה ההיבט של פורנוגרפיה, ששם הממצאים הם עדיין מאוד קשים, שהבנים רואים את הצפייה בפורנוגרפיה כחינוך מיני שלהם.
נועה הריס: אנחנו במעמד הזה, היינו רוצות שהמדען הראשי של משרד החינוך, יאפשר לנו לעשות מחקר ויתמוך במחקר ארוך טווח.
נועה הריס: אנחנו נכנסות לסדנאות גם בחטיבות ביניים.
גדעון סער: התפקיד הזה לא מאויש כרגע.
נועה הריס: ואתה תאשר לנו.
גדעון סער: מה אתן מבקשות?
נועה הריס: אנחנו רוצות לעשות מחקר ארוך טווח, ארצי, על היעילות של הסדנאות שלנו.
נועה הריס: אנחנו נכנסות, ודרך התלמידים נפגשים אתנו.
גדעון סער: פניתם בבקשה בעניין הזה?
נועה הריס: אנחנו עכשיו הולכות.
נועה הריס: אנחנו עומדים, בעקבות הפיילוט הזה, אנחנו הולכות להגיש ואנחנו מקוות שתהיה היענות לדבר הזה.
גדעון סער: אני לא חושב שצריכה להיות בעיה.
נועה הריס: אני רוצה לבקש עוד בקשה אחת ממשרד החינוך, באמת לשים לב, לשים על סדר היום החינוכי, שכל שנתיים לפחות, ילדים יקבלו איזה שהיא סדנה בנושא הזה.
נועה הריס: כי כל שנתיים יש איזו שהיא קפיצה, גם ברמה הרגשית וגם ברמה הקוגניטיבית.
נועה הריס: אנחנו רואים את זה מהסדנאות שאנחנו נכנסים אליהם בחטיבת הביניים ואחרי זה אנחנו פוגשים את אותם תלמידים ותלמידות בתיכון.
נועה הריס: יש לזה משמעות, שנפגשים ומעבדים את הנושא הזה בצורה בטוחה.
נועה הריס: תודה.
מרינה סולודקין: קודם כל, תודה ליושבת ראש הוועדה, הנושא חשוב ואקוטי מאוד ונהניתי מאוד ממה שאמר שר החינוך וסגנית השר ואנחנו מרגישים שאנשים עובדים בשטח הרבה וכל מערכת החינוך עושה עבודה ענפה בתוך הנושא הזה.
מרינה סולודקין: ובכל זאת, אני רוצה לומר שיש הרבה מקרים של אלימות ורצח של נשים וילדים בזמן האחרון ומה שאני אומרת, שהמטרה שלנו, של ועדת הכנסת ושל הרשות המבצעת, קודם כל פיקוח נפש ולהציל נפשות וכשאני ראיתי את התקציב של משרד הרווחה בנושא מקלטים וקרבנות האלימות, אני לא הייתי בכלל שמחה.
מרינה סולודקין: אני עשיתי הסתייגות שצריכים להוסיף מיליונים של כסף כדי שלנשים שמתלוננות על אלימות, יהיה מקום לברוח אליו יחד עם ילדיהן.
ציפי חוטובלי: חברת הכנסת סולודקין, אני רק אוסיף כאן הערה חשובה, אני חושבת שהרבה מהתקציבים באמת הולכים למקלטים.
ציפי חוטובלי: התחלנו לדבר על זה מקודם.
ציפי חוטובלי: יש כאן בעיה תפישתית וזה שרואים את הגבר כמי שלא משלם את המחיר בשלב שבו האישה מאוימת.
ציפי חוטובלי: אני חושבת שאם אנחנו כבר רוצים לייצר מציאות שבה תקציבים הולכים לאיזה שהוא מנגנון שמאפשר למישהו להיות מחוץ לבית, זה צריך להיות מנגנון שמאפשר לגבר להיות בהוסטל שבעצם גורם לו שם לעבור תהליך שיקום ולא לערער את החיים של אותה משפחה, של האישה, של הילדים.
ציפי חוטובלי: אני ביקרתי בכמה מקומות כאלה.
מרינה סולודקין: ציפי, אני מסכימה אתך, אבל קודם כל פיקוח נפש ומה שאני רואה בחצי השנה האחרונה, שהקרבנות מתלוננות, אין מקומות במקלטים ואחר-כך יש או אלימות קשה או אפילו רצח.
מרינה סולודקין: אני רוצה לנצל את נוכחותו של שר החינוך ולומר שבזמן האחרון, אני נתקלת בהרבה מקרים בנושא אחר, זה הוצאת ילדים מהבית על-ידי רשויות הרווחה וביניהם תלמידים שהם קורבנות של הטרדות והתקפות מיניות בבתי-הספר.
גדעון סער: נפגעי העבירה הם הבנים או האימהות שלהם?
מרינה סולודקין: לא, זה בין התלמידים, הקורבן הוא תלמידה, בדרך-כלל, אולי יש תלמידים, והפושע והעבריין, זה גם תלמיד.
מרינה סולודקין: מה עושים?
מרינה סולודקין: אז מרחיקים לפנימיות את הקורבן של ההטרדה ומשאירים את הפגיעה המינית אחר-כך הוצאה מהבית לאיזה מסגרת של פנימייה וכשאני שאלתי שאלה מה אם העבריין, הפושע, הוא תלמיד?
מרינה סולודקין: שום דבר.
מרינה סולודקין: ואני חושבת שזה אי-צדק.
מרינה סולודקין: פעילות כל-כך בלתי מובנת שאני אכתוב לך את המכתב, על המקרים גם עם שמות של בתי-ספר שזה קרה.
גדעון סער: זה רשויות הרווחה או מערכת החינוך שותפה להחלטות האלה?
מרינה סולודקין: מערכת החינוך שותפה לאי-הצדק הזה, בגלל שהיא שותקת.
מרינה סולודקין: כשאין תלמידה, שהיא עכשיו במסגרת אחרת לגמרי, וכאילו שום דבר לא קרה, אין ענישה לתלמיד.
מרינה סולודקין: ואני מאחלת הצלחה לכולנו, בגלל שאם יש דברים חשובים וצודקים, זה זה.
ציפי חוטובלי: חבר הכנסת מסעוד גנאים.
מסעוד גנאים: האמת שנכון, מערכת החינוך היא מן ה- MRI, הרנטגן של החברה.
מסעוד גנאים: אנחנו רוצים, נכון, לא רוצים, כמורה לשעבר, אני יודע, שדרך המורה, היועצת, הפסיכולוג, מגלים הרבה דברים ובית-הספר משקף את כל מה שיש בחברה, אם זה טוב ואם זה רע.
מסעוד גנאים: אבל לפי דעתי, התפקיד של בית-הספר, זה לא להיות ראי אמין, הכוונה לשקף הכל, נכון לגלות ולשקף, אבל לנסות ולשנות ולתקן, זה בעיקר המשימה של בית-הספר.
מסעוד גנאים: כל התוכניות שהוזכרו פה הן יפות מאוד, אילו היו מיושמות בשטח.
מסעוד גנאים: בשטח, למשל התוכניות שהזכרת, של נשים נגד אלימות, רובן לא מיושמות, וזה בגלל שבתי-הספר מתקשים לשלם את 600 או 500 שקל או משהו כזה.
מסעוד גנאים: הם מתקשים.
ציפי חוטובלי: אתה מדבר על סכום כסף שבית-הספר צריך לשלם?
מסעוד גנאים: כן, כן, צריך לשלם, כן.
ציפי חוטובלי: התוכניות האלה הן תוכניות בתשלום, אדוני השר?
ציפי חוטובלי: זה נתון שלא הובא בפניי.
ציפי חוטובלי: אדוני השר, האם התוכניות האלה, תוכניות ההעשרה היפות שמרים שכטר דיברה עליהן, הן תוכניות בתשלום, בית-הספר צריך לשלם על התוכניות האלה?
ציפי חוטובלי: זה מה שחבר הכנסת מסעוד גנאים העיר.
מרים שכטר: כן, כן.
מסעוד גנאים: כן, יש השתתפות.