GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עדה טרומן: עדיין, יש הבדל, למשל, 10,000 נפגעי עבירות, אני רוצה להגיד, מצליחים פחות או יותר להגיע קצת לחשיפה.
עדה טרומן: מבין 10,000 נפגעי עבירות מין, עד גיל 14, 2,500 הן פגיעות מיניות, זאת אומרת מזהים את זה ומטפלים, ב- 25%, אז בכל-זאת.
עדה טרומן: יש משהו, קצת אור בקצה המנהרה.
ציפי חוטובלי: יש כאן הרבה נרשמים ואני רוצה לאפשר לכולם לדבר, מצד שני, אני רוצה שידברו בקצרה, כי אנחנו מתקרבים לסוף הדיון, וכמו שאמרתי – יהיה דיון נוסף בנושא הזה, זה לא סוף פסוק, אז לא להיבהל שאנחנו לא פותרים את כל הבעיה הכבדה הזאת היום.
ציפי חוטובלי: יעל בלה אבני, בבקשה, בקצרה.
ציפי חוטובלי: אני רוצה לתת אפשרות לכל מי שנרשם.
יעל בלה אבני: מפאת קוצר הזמן, אני אוותר על זכות הדיבור שלי ואני אעביר אותה ישירות לע', שהיא הנציגה של פורום קיימות שפועל במרכז ונראה לי שהיא תדבר בשם שתינו.
ציפי חוטובלי: ע', בבקשה, תספרי קצת על הפורום.
ציפי חוטובלי: ע"ב פורום קיימות הוא פורום שפועל במרכז הסיוע בירושלים.
ציפי חוטובלי: אנחנו קבוצה של נשים שכולנו נפגעות מכל הספקטרום של הפגיעה המינית.
ציפי חוטובלי: אני אישית נפגעתי בילדות על-ידי האבא שלי, מגיל שאני לא זוכרת, עד שקיבלתי את המחזור החודשי, שאז אימא שלי החליטה שזהו זה, זה מספיק.
ציפי חוטובלי: והיא הפסיקה את זה.
ציפי חוטובלי: עד אותו זמן, היא לא עשתה שום דבר כדי להפסיק את זה.
ציפי חוטובלי: הפורום, פורום קיימות, יש לו דגש על המילה קיימות.
ציפי חוטובלי: אנחנו בפורום שקיים במרכז על-מנת להגיד שאנחנו לא קורבנות, אנחנו לא רוצות גם לשרוד, אנחנו רוצות להתקיים, אנחנו רוצות להיות קיימות, אנחנו רוצות להדגיש את הקיום שלנו.
ציפי חוטובלי: אנחנו פועלות, אנחנו מדברות בכל מיני פורומים בפנים גלויות, אנחנו הולכות ומדברות עם מורים ועם עורכי-דין ועם כל מי שמזמין אותנו, אנחנו מנסות להגביר את הידיעה החברתית לנושא.
ציפי חוטובלי: אנחנו מנסות להביא אור לכל מיני גורמים טיפוליים, לפסיכולוגים, אנחנו משתתפות בימי העיון של המרכז.
ציפי חוטובלי: יש לי כאן חוברת שאני מצטערת שלא ידעתי שיהיה כאן כזה קהל, שיש בה את הכתבים שלנו, שלי, של ר.
ציפי חוטובלי: שהיא גם חברה בפורום שלנו, שאנחנו ליקטנו וערכנו, במטרה גם כדי להביא את זה, כדי לחלק את זה וכדי להביא את זה למקומות של אנשים שמטפלים בנושא.
ציפי חוטובלי: אני רוצה כמה דקות רק לדבר על כמה נושאים מאוד ספציפיים לעניין של הקיום.
ציפי חוטובלי: אני כנפגעת, עברתי תהליך בביטוח הלאומי שלא היתה לי ברירה אלא לעבור אותו כדי להתקיים, לשרוד מבחינה כלכלית.
ציפי חוטובלי: ברגע שעוברים את התהליך הזה, אני נחשבת לנכה של ביטוח לאומי וכל עבודה אחרת שאני לוקחת על עצמי, אני חייבת לעמוד בקריטריונים של ביטוח לאומי, אחרת הם לוקחים לי את הקצבה.
ציפי חוטובלי: אני רוצה להסביר לכם שכאילו להתקיים בעולם הזה, אנחנו לא יכולות להתקיים מ- 2,800 שקל, שזה כולל הסיוע בשכר-דירה.
ציפי חוטובלי: הקצבה היום עומדת על 2,065 שקל, הסיוע בשכר-דירה הוא עוד 765 שקל, זה מה שאני מקבלת.
ציפי חוטובלי: במטרה להמשיך לחיות, את צריכה כאילו לכלכל את עצמך, הנושא הזה הוא קשה בפני עצמו כי כמו שר.
ציפי חוטובלי: אמרה, הבסיס של הקיום הוא מעורער.
ציפי חוטובלי: בעצם, השורשים של העץ לא קיימים ואז כל העניין הזה של קיום כלכלי הוא בעייתי.
ציפי חוטובלי: כל מעבר מעבר לדברים מאוד מגוחכים בביטוח הלאומי של כמה אני יכולה להרוויח, יורד לי מהקצבה.
ציפי חוטובלי: וזה הופך אותי כאילו, לא רק לבן-אדם שצריך להילחם על הקיום שלו, זה הופך אותי לעבריינית.
ציפי חוטובלי: אם אני רוצה או לא, אני צריכה למצוא איזה שהן דרכים לנסות לעבוד, ועדיין להרוויח ועדיין לא להגיד את זה, כדי שלא ייקחו לי את הקצבה, כי באמת אני לא יכולה להתקיים היום, אם ייקחו לי את הקצבה.
ציפי חוטובלי: ואני חושבת שזה נושא שהוא נורא חשוב, לדבר על הדירוג הזה, על איך הביטוח הלאומי מתייחס אלינו ואיך הוא מאפשר לנו קיום ואיך הוא מאפשר לי לנסות להתקיים בצורה טובה, בלי שהוא ייקח לי את הקצבה, או שהוא ייקח לי את הקצבה, ברגע שאני באמת יכולה להחזיק את עצמי מבחינה כלכלית.
ציפי חוטובלי: אני רוצה להגיד לכם ששום ביטוח סיעודי לא מקבל נשים כמוני, גם לא הביטוח המשלים של קופת-חולים.
ציפי חוטובלי: התקשרו אלי המון פעמים מהביטוח המשלים של קופת-חולים אמרו לי הגעת לגיל מסוים, למה אין לך ביטוח סיעוד?
ציפי חוטובלי: אמרתי להם את המשפט שאני מאוד רוצה שיהיה לי ביטוח סיעוד, אבל אני שייכת, יש לי 75% נכות בביטוח הלאומי, הם אף פעם לא חזרו אלי.
ציפי חוטובלי: שום ביטוח חיים לא מבטח אותנו.
ציפי חוטובלי: אין לנו שום ביטוח פנסיה שאנחנו מחויבות להגיד את הנושא הזה של אחוזי הנכות, שהוא מוכן כאילו לדבר איתנו אחרי, וזה מניסיון אישי שלי.
ציפי חוטובלי: אני ניסיתי בכל מיני מסגרות לעשות כל מיני ניסיונות לביטוחים כאלו ולא הצלחתי.
ציפי חוטובלי: נושא נוסף שאני רוצה לדבר עליו זה מה קורה במדינה שלנו, מה קורה במקרה שלי, שהאבא שלי, שהוא הפוגע, היום הוא בן-אדם זקן ונראה מאוד מסכן ובמקרה הזה אני מסכימה עם החברה שלי כאן, שפוגע נשאר פוגע, כל הזמן, גם כשהוא בגיל 80 וגם אם בעיני החברה הוא נורא מסכן והוא נורא חולה והוא נורא אומלל, הוא נשאר פוגע בכל צורה שהוא יכול, גם אם הוא לא יכול פיסי, הוא יכול נפשי.
ציפי חוטובלי: העובדים הסוציאליים כאילו פנו אלי ואמרו לי בצורה חד-משמעית שאני מחויבת, במדינת ישראל, לטפל באבא שלי.
ציפי חוטובלי: ואני לא רוצה להסביר, אני לא רוצה עכשיו להיכנס לזה, לאיזה מסכת של טלטולים רגשיים אני צריכה לעבור, כדי להיחשף כל פעם מחדש ולהגיד – תשמעו, אני לא יכולה לטפל בבן-אדם שהרס לי את החיים.
ציפי חוטובלי: לפני שאני אתן, אני מרגישה, חברים, זה דיון מאוד טעון רגשית ואנחנו גם רוצים להיות מעשיים ואני כבר רואה שהיום, רוב משרדי הממשלה ייקחו את הדברים שהם שומעים כאן לשיעורי בית לדיון הבא ובעצם אני כבר אומרת לכם מראש, יהיה דיון המשך ובדיון ההמשך הזה אנחנו נדון בעיקר בדרכי הפעולה שלנו, האנשים שאמורים לדאוג לכל אותם נפגעים.
ציפי חוטובלי: אני כן רוצה להיות בשלב הבעיות.
ציפי חוטובלי: אז אני אגיד לכם מי רשום אצלי, אלה האנשים שידברו עד סוף הדיון.
ציפי חוטובלי: לצערי, אין מה לעשות, זה דיון באמת ארוך, המאבק הציבורי רק החל.
ציפי חוטובלי: ורד מנהלת מאבק ציבורי, במוצאי שבת יש הפגנה גדולה אני חושבת בכיכר רבין?
ורד לב: כן, לא שבת הזאת, שבת אחריה.
ציפי חוטובלי: כן, במוצאי שבת הבאה.
ציפי חוטובלי: אז בעזרת השם, אני באמת מעריכה שאנחנו עוד נשתמע גם לקראת ההפגנה הזאת.
ציפי חוטובלי: לבינתיים, אני אתן ללינדה חוואלד את זכות הדיבור.
ציפי חוטובלי: לינדה, את מנהלת הקו לתקיפה מינית של האוכלוסייה הערבית.
לינדה חוואלד: שלום לכולם.
לינדה חוואלד: אני חושבת הכי חשוב היום היה לשמוע את הקול של הנפגעות.
לינדה חוואלד: אנחנו כל הזמן אומרים הקול של הנפגעות הוא הכי חשוב לשמוע, אבל אני פה גם שתדעו מה קורה בחברה הערבית, הקול של הנפגעות הערביות וגם הקול של החברה.
לינדה חוואלד: אז חשיפת מקרי גילוי עריות קשה ומורכב באופן כללי ואנחנו ראינו ושמענו את הסיפורים ששמענו עכשיו, אבל בחברה הערבית באופן מיוחד, כאשר השיח החברתי מתבסס על ערכים של השתקה והסתרת פשעים בשם הגנה על שם האישה ועל כבוד המשפחה, זה עוד יותר קשה.
לינדה חוואלד: במחקר של ד"ר נאדרה קבורקיאן, בשיתוף איתנו של עמותת נשים נגד אלימות של 2000 – 2001, בכל הנושא של הקשיים בחשיפת תקיפות מיניות, חשף מחקרה של הד"ר נאדרה, הגורמים המקשים על החשיפה אצל הנשים הערביות או בקרב החברה הערבית.
לינדה חוואלד: הגענו למצב שהתקיפה המינית היא עדיין עניין אישי ומשפחתי בחברה שלנו.
לינדה חוואלד: החברה מעדיפה לשמור על שתיקה, הנושא עדיין טאבו.
ציפי חוטובלי: את מדברת על החברה הערבית?
לינדה חוואלד: כן.
לינדה חוואלד: אני מדברת על החברה הערבית.
לינדה חוואלד: ההתמקדות בקרום הבתולין ולא בהשפעות הפסיכולוגיות הנפשיות של ההתעללות, של התקיפה, עדיין אנחנו גם, החברה מתמקדת בקרום הבתולין, פחד מרצח על רקע כבוד המשפחה, האשמה עצמית, פחד מחשיפה ציבורית, פחד מאובדן תמיכת המשפחה, פחד מגרימת כאב למשפחה, התייחסות המערכות החברתיות, המשפחה, בתי-הספר, גם אנשי מקצוע, עדיין בעניין להסתיר את הדברים וממש בעבודה שהיא משתיקה גם את הקורבן.
לינדה חוואלד: אי-אמון ביכולת החברה גם בהכלת הנושא והתמודדות אתו, מחסור בשירותים – משטרה, החוקרים, החוקרות, בעיקר במשטרה, פרקליטים, פרקליטות, מחסור בתוכניות טיפול המשלבות את האספקט החברתי והפוליטי פטריארכאלי בעניין של מעמדה של האישה הערבייה.
ציפי חוטובלי: מה הנתונים אצלכם?
לינדה חוואלד: אני נותנת את הנתונים.
לינדה חוואלד: הניתוח של המקרים שלנו, שפנו למרכז הסיוע.
לינדה חוואלד: בשנת 2002 היו לנו 626 נשים שנפגעו, שפנו למרכז סיוע.
לינדה חוואלד: 291 נשים מתוכם דיווחו על תקיפה מינית, 24 מתוך פניות אלו, היו מקרי גילוי עריות.
לינדה חוואלד: 24 מקרים.
לינדה חוואלד: מהנתונים האלו עולה כי דווקא הבית שאמור להיות מקום בטוח ומוגן ותומך, הוא המקום שמתרחשים בו מעשי אלימות מינית, 33 מכלל הפונות למרכז הסיוע, על רקע תקיפה מינית, פנו למשטרה.
לינדה חוואלד: בשנת 2009, פנו למרכז 638, מתוכן 299 נשים ונערות שדווחו על תקיפה מינית, 23 אחוזים מהפונות עברו גילוי עריות על-ידי אב, אח, או גילוי עריות אחר.
לינדה חוואלד: 12 מהפונות בעניין תקיפה מינית היו ילדות שגילן אינו עולה על גיל 18 בעת הפגיעה.
לינדה חוואלד: לא בעת הפנייה למרכז סיוע.
לינדה חוואלד: 19.3% הגישו תלונות במשטרה מכלל הפניות למרכז.
לינדה חוואלד: בשנת 2010, מינואר עד מאי, הגיעו למרכז 248 – 96 פניות לנשים שהותקפו והוטרדו מינית, 11.4% מהפונות נפגעות גילוי עריות.
לינדה חוואלד: רק 6% פנו למשטרה.
לינדה חוואלד: רק 6% פנו למשטרה וראו בה גוף היכול לתבוע את זכויותיהן של הנפגעות ולהעניש את התוקף.
לינדה חוואלד: מצב השירותים אצלנו בחברה, הקיימים, אם מדברים על משטרה, מדובר במחסור משמעותי בחוקרות הערביות.
לינדה חוואלד: יש לנו באזור הצפון בין חמש לשבע חוקרות ערביות, שדוברות ערבית ואת השפה, זה עניין מאוד מאוד חשוב.
לינדה חוואלד: אם מישהי מגיעה לחוקר או חוקרת שהוא לא דובר ערבית, היא בכלל לא יכולה לדבר על הפגיעה, על החוויה, על כל מה שהיא עוברת, גם בשפה שלה.
לינדה חוואלד: קיים מחסור גם בחוקרי ילדים, ערבים או דוברי ערבית, בירושלים, בתל-אביב, באזור המרכז רק יש לנו שלושה, באזור הצפון, בנצרת, שיושבים בנצרת, יש לנו שבעה.
לינדה חוואלד: אז גם יש המתנות, יש ממש המון רשימות בהמתנה.
לינדה חוואלד: מרכז טיפולי שדיברה עליו עדה, לנפגעות תקיפה מינית שהתקיים לפני שנה בנצרת, מהמרכז שלנו, יש לנו 23 נפגעות שהן בהמתנה.
לינדה חוואלד: זה רק מהמרכז סיוע, לא משאר לשכות הרווחה ומהגורמים האחרים.
לינדה חוואלד: יש מרכז טיפולי אחד לילדים הערביים נפגעי תקיפה מינית.
ציפי חוטובלי: איפה המרכז הזה?
לינדה חוואלד: זה מופעל על-ידי עמותת אל"י בשיתוף עם לשכת הרווחה בנצרת.
עפו אגבאריה: במקומות אחרים – אין.
לינדה חוואלד: אין.
לינדה חוואלד: יש שני מרכזי סיוע, המרכז סיוע שלנו ויש את המרכז של אסיוואר, שגם עובד עם נשים נפגעות תקיפה מינית.
לינדה חוואלד: יש מחסור גדול בתקנים ליועצות חינוכיות בבתי-הספר הערביים, שיכולים לשמש עזר לנערות נפגעות גילוי עריות, באיתור, בזיהוי, בטיפול ובהפניה לטיפול.
ציפי חוטובלי: לצערנו, זה בעיה בכל מערכת החינוך.
לינדה חוואלד: כן, כן.
לינדה חוואלד: אז אנחנו מאמינות שהאלימות המינית היא פשע ממש חמור, שיש לטפל בו ברצינות הראויה ולהקצות לצורך כך את המשאבים הנחוצים.
ציפי חוטובלי: אני מבקשת לקצר.
ציפי חוטובלי: זה כבר דיון של שעתיים ואנחנו רוצים להספיק.
לינדה חוואלד: ממש מבקשות גם לבטל את חוק ההתיישנות על עבירות אונס, גילוי עריות וניצול מיני, הקמת מרכזים לטיפול ארוך טווח לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית וגילוי עריות מהאוכלוסייה הערבית, תמיכה נרחבת והקצאת משאבים להקמת מוסדות טיפול ומקלטים לנערות ערביות.
לינדה חוואלד: יש לנו רק מקלט אחד לנערות, יש לנו רק דירת מעבר אחת.
ציפי חוטובלי: אני עוצרת אותך עכשיו לגמרי, כי אנחנו באמת כבר בגלישת זמן מאוד גדולה.
ציפי חוטובלי: אני רואה שאת מקריאה מדף, אני מבקשת ממך להעביר אלינו.
לינדה חוואלד: אני יכולה להעביר לחבר הכנסת עפו אגבאריה.
עפו אגבאריה: אני רק רציתי להגיד כמה מילים, אני לא אאריך, קצר, קצר.
עפו אגבאריה: אני חושב שהמספרים שהיא נתנה הם עדיין, זה קצה הקרחון.
עפו אגבאריה: המספרים הם הרבה יותר גדולים.
עפו אגבאריה: קריאה: זה תמיד, תמיד ככה.
עפו אגבאריה: אני, יצא לי לעבוד כרופא כירורג בחצי משרה במגזר הערבי וחצי משרה במגזר היהודי ודווקא פנו אלי תמיד מהאוכלוסיות היותר סגורות, בגלל הדברים האלה, שאי-אפשר היה להוציא את הדברים האלה החוצה.
עפו אגבאריה: הם לא מעוניינים, הם לא רוצים ומה שהיא אמרה, להתמקד בקרום הבתולין, זה באמת היה ככה.
עפו אגבאריה: גם במגזר הערבי וגם החרדים וגם האתיופים וגם הקווקזים, שהדבר הזה הוא העיקר, ולא צריך להוציא את זה מחוץ למשפחה.
עפו אגבאריה: אני חושב שאת הדברים האלה באמת יש מקום, דווקא באוכלוסיות האלה, לשפר את המצב, הן מבחינת המודעות והן מבחינת האנשים שיטפלו בהם וכל הדברים, מה שאמרתם, אני חושב שזה לא רק ראוי אלא חובה, חובה באמת.
ציפי חוטובלי: אני שמחה שאתה שותף אתנו כאן לדיון החשוב הזה.
ציפי חוטובלי: הדוברים האחרונים שלנו הם מוריה אשכנזי.
מוריה אשכנזי: אני לא עובדת סוציאלית, אני אחות בריאות הציבור שמייצגת את אחיות טיפות חלב ואחיות בתי-ספר.
מוריה אשכנזי: מה שאני שמעתי כאן זה למעשה מצב נתון של נשים שנפגעו, אני רוצה להגיע למצב של המניעה, וזה התפקיד שלנו, בבריאות הציבור, זו המניעה.
מוריה אשכנזי: ואני אחלק את זה לשניים.
מוריה אשכנזי: אחד, זה בנושא של טיפות חלב, שבה למעשה יכולה, יש לי פה סיפור מלפני כמה ימים, שאימא הגיעה עם תינוק בן חודשיים וילדה בת ארבע והאימא מספרת שהילדה מאוננת כל הזמן.
מוריה אשכנזי: הילדה בת ארבע וחצי, מאוננת.
מוריה אשכנזי: בבירור בביקור בית ובכל הקשרים שנוצרו עם האימא, מסתבר שהאבא, היא הגדירה את זה, נוגע לי בפיפי.
מוריה אשכנזי: זאת אומרת, וחוזר על עצמו בצורה מאוד מאסיבית.
מוריה אשכנזי: לעומת זה, סיפור של ילדה שהאבא,
ציפי חוטובלי: מה עשו עם זה?
ציפי חוטובלי: מה עשו עם זה אחר-כך?
מוריה אשכנזי: מפנים את זה לטיפול, אנחנו מפנות את זה לגורמים, בנושא של אלימות במשפחה, אנחנו לא משאירות את זה אצלנו.
מוריה אשכנזי: אני מדברת פה על איתור, אם דיברו פה על ילדות בנות שש, אז אני יורדת בגיל, אני יורדת אפילו לגיל של שנתיים, ולגיל של ארבע וחצי, זה מפני שאנחנו גם נמצאות בגנים.
מוריה אשכנזי: יש לנו את הטווח להכיר את הילדים עוד בקבוצות גיל, אחד זה בטיפות חלב והשני זה במסגרת של בית-ספר.
מוריה אשכנזי: דיברו פה על קבוצות גיל, מגיל שש.
מוריה אשכנזי: אני חושבת שפה נשכחה אחות שלמעשה חסרה מאוד היום בבתי-הספר, כי זו היתה, היתה האחות ואיננה, מאחר שחלה הפרטה, אין היום אחיות בבתי-ספר ומי שמכיר אותה, עם השמלה הירוקה והצווארון הלבן, באיזה שהוא מקום, אם אפילו תלמידה נכנסה, אמרה שכואבת לה הבטן, ומסתבר שיש משהו שמסתתר מאחורי זה, אז לא הלכו לא למורה היועצת, לא למחנכת, הלכו אל חדר האחות.
מוריה אשכנזי: הלכו אל האחות.
מוריה אשכנזי: היום היא איננה, רבותיי, וזו קבוצת גיל שאני יכולה להעיד שעבדתי עד לפני כמה שנים בבית-ספר, נכנסתי לבית-ספר, אני מקבלת דיווח מהמזכירות, ומאחת המחנכות, שיש לנו תלמידה שיוצאת באופן קבוע בשעה 12 בשבועיים האחרונים.
מוריה אשכנזי: הכנסתי אותה לחדר, נתתי לה כוס תה, שאלתי אותה מה כואב לך, היא בהתחלה סיפרה שכואבת לה הבטן.
מוריה אשכנזי: מסתבר שהיא נדרשת להגיע הביתה, בשעה 12 כשהאימא איננה, ואבא מביא את כל החברים שלו, לאינוס.
מוריה אשכנזי: הגילוי עריות פה הוא מעבר לזה.
מוריה אשכנזי: ואני בטוחה שהמקרים האלה ישנם, ישנם ולא נחשפים והגורם הזה, אני פה קוראת לכולם, מדברים על עובדים סוציאליים, הקשר צריך להיות הדוק, חסרה פה האחות שאיננה היום וזה, לדעתי, מחדל.
מוריה אשכנזי: לעומת זה, מדברים על קבוצת גיל עד 17.
מוריה אשכנזי: אימא הגיעה עם בתה, קבוצה מאוד סגורה, אני לא רוצה כרגע להתמקד ולנקוב בשם של האוכלוסייה שממנה היא שייכת.
מוריה אשכנזי: לחיסון של חצבת, וחזרת ואדמת, מאחר שרמת הנוגדנים, היא לפני נישואים, היא היתה צריכה לעשות את הבדיקות, מסתבר שרמת הנוגדנים נמוכה, והילדה, היא בת 17, בשבילי היא ילדה, ביקשה שהאימא תצא.
מוריה אשכנזי: מאחר שהיתה צריכה לפשוט חולצה, כדי לקבל את החיסון.
מוריה אשכנזי: ואז היא מספרת, היא לפני נישואים, היא לאחרונה נאנסה על-ידי האבא, על-ידי האחים שלו, זאת אומרת, באיזה שהוא מקום, וזה אוכלוסייה מסוגרת שאם מישהו דיבר פה על קרום הבתולין, אז זאת אומרת, אבל על רצח וכל מה שקשור על כבוד המשפחה, ובכן פה, וזה לא מהאוכלוסייה הערבית דווקא, זה מהאזורים שלנו, מהאזורים "הטובים" שנחשבים, מי איתר את זה?
מוריה אשכנזי: אחות טיפת חלב, שבאה הילדה, נכנסה לקבל את החיסון, ואז היא ביקשה מהאימא לצאת ואז היא סיפרה לאחות את הסיפור.
מוריה אשכנזי: לכן אני אומרת עוד פעם, אני קוראת פה, באיזה שהוא מקום, יש כאן מקום, וממך, חברת הכנסת, באמת, אנחנו מכירות היום פעם ראשונה, אני אצלך פעם ראשונה בוועדה, לקרוא בחזרה להחזיר את אחיות בתי-הספר, מפני שהם גורם מאוד קרדינאלי שיכול לתת ולאתר את המקרים שלא יגיעו נערות בנות 17 או ילדות בנות 12 או אפילו בגילאים של 40 ו- 50.
מוריה אשכנזי: אנחנו מדברים כבר על דור העתיד.
ציפי חוטובלי: אני מבינה שכולם רוצים לדבר, אני חייבת לסגור את הדיון הזה.
ציפי חוטובלי: בבקשה, את מילה על חוק ההתיישנות והרב אורי גנזל ואני אחתום את הדיון הזה, אנחנו נמשיך עוד כי באמת זאת רק ההתחלה.
ציפי חוטובלי: בבקשה, י . א..
י . א.: אני בת 34, אני לא אלאה אתכם ולא אכניס אתכם, כי אני מבינה שקשה לכם לשמוע.
י . א.: מגיל ארבע עד גיל תשע גדלתי במשפחה אומנת שמשרד הרווחה הוציא אותי מרשות הוריי.
י . א.: יש כאן מישהו ממשרד הרווחה?
י . א.: אני תובעת היום, הודות לתיקון חוק ההתיישנות והאזרחי, את משרד הרווחה, את עיריית פתח-תקווה, את האבא האומן, את האימא ואת הבן המנוול שאנס אותי מגיל חמש עד גיל תשע.
ציפי חוטובלי: כל הכבוד לך, יפה מאוד.
י . א.: אני נמצאת היום בתביעת נזיקין כל-כך חשוב, אני כאן, כדי שתשנו את חוק ההתיישנות.
י . א.: את לא יודעת איזה כוח.
י . א.: אני כל-כך, אני סובלת, אני סובלת שבע שנים.
י . א.: מגיל 27, אני סובלת בגלל ההתיישנות הזאת.
י . א.: שבע שנים, שבע שנים אני סובלת.
י . א.: אני נמצאת שבע שנים בטיפול פסיכולוגי בלוטם שמאוד מאוד עוזר לי.
י . א.: לפני זה הייתי בבריאות הנפש.
י . א.: בריאות הנפש לא מבינים מה זה פוסט טראומה, הם פשוט לא מבינים.
י . א.: אני עובדת ולמדתי ועשיתי כאילו לכאורה אני באה מבית שהוציאו אותי מרשות הוריי.
י . א.: אימא שלי אישה סכיזופרנית, אבל היא אישה מדהימה.
י . א.: סיפרתי את זה למשפחה אומנת שנייה אחר-כך, בגיל 11, סיפרתי את זה, בגיל 14, הייתי בפנימייה דתית, קיבלתי חינוך דתי מזרחיסטי, הייתי בפנימייה וראיתי פרסומת בטלוויזיה של מרכז הסיוע לנפגעות תקיפה מינית, אני באה לשם, אני אומרת – אני חייבת לספר.
י . א.: ואני עוד לא עוברת שום טיפול פסיכולוגי.
י . א.: ואני באה לשם ואומרים לי – אה, זה קרה בגיל, זה הסתיים בגיל תשע?
י . א.: יש התיישנות על זה, אבל אז הסבירו לי אחר-כך שהם עוד היו בחתולים.
י . א.: חיכתה לי מתנדבת.
י . א.: היום אני תובעת, אבל בפלילי יש לי התיישנות, אני לא יכולה לתבוע אותם, כי זה קרה עד 1986.
י . א.: גם באזרחי יש לי התיישנות והשופטת היום, התיק שלי נמצא מול השופטת אסתר דודקביץ' ואנחנו מנסים לצלוח את ההתיישנות, כי יש דבר שנקרא התיישנות שלא מדעת, הנזק התגלה שנים לאחר מכן.
י . א.: חשוב, תשנו את חוק ההתיישנות, בגלל זה אני כאן.
י . א.: אתם כולכם פה מדברים על הטיפול בנפגעות תקיפה מינית, וזה נורא נורא יפה וטוב.
י . א.: אני מרגישה שיש לי תיקון, כשאני אתבע את המנוולים, זה התיקון שלי.
י . א.: אני רוצה לתבוע אותם, מישהו פגע בי, שישלם על מה שהוא פגע בי.
י . א.: ברור שאין פה שום תיקון, על שום דבר שעשו לך, זה נזק לשום החיים, אני מתחברת למה שאמרת, האישה המדהימה הזאת, ר', פוסט טראומה, חרדה, אני חרדתית, אני עובדת ואני חרדתית, זאת אני כאילו, זאת אני.
י . א.: אבל חשוב לשנות את חוק ההתיישנות, תשנו.
י . א.: אתם כאן כדי לשנות ושיהיה לכם את הכוח לתבוע.
י . א.: תודה.
ורד לב: אני רוצה להוסיף על הדברים של י.
ורד לב: , בקשר להתיישנות.
ורד לב: אני גם תומכת בזה, אבל הרבה מעבר לזה, אני רוצה להעביר את המסר שהרבה מעבר לחקיקה, שצריך באמת לתקן.
ורד לב: הרשויות עצמן לא מתפקדות וקורסות.
ורד לב: אנחנו מדברים על 20% מהתלונות שמגיעות למשטרה, נסגרות על חוסר עניין ציבורי.
ורד לב: זה הרבה מעבר להתיישנות או לכל דבר אחר, זה פשוט זלזול ויריקה בפנים.
ורד לב: יותר מחצי מהתיקים נסגרים באופן כללי.
ורד לב: אבל הנתון הזה של 20% על חוסר עניין ציבורי, מה יכול להיות יותר משפיל?
ציפי חוטובלי: אני חושבת שזה לא פחות מאשר דיון בסדר גודל של זימון שר המשפטים.
ציפי חוטובלי: אני חושבת שצריך לתת למקום הזה של ביטול ההתיישנות את הכבוד המגיע לו, זאת מהפכה חשיבתית בכל הנוגע לאיך אנחנו מתייחסים לקרבנות עבירה ותקיפה מינית, במיוחד בתוך המשפחה.
לימור עציוני: דרך אגב, יש תשע מדינות בארצות-הברית שאין בהן כלל התיישנות על עבירות של גילוי עריות, בכלל.
לימור עציוני: גם בגיל 60 ו- 70, קרבן יכולה להגיע ויהיה לה יומה בבית-המשפט.
ציפי חוטובלי: הרב גנזל, אתה תהיה אחרון הדוברים, בבקשה קצר.
אוריאל גנזל: אני מרבני צהר, מנהל את צהר לחקיקה, שמקדם ערכים יהודיים פה, בבית המחוקקים.
אוריאל גנזל: אני אנסה לדבר באמת מאוד בקצרה, למרות שאני ככה בזעזוע עמוק וגם אני, למרות שהכרתי מקומית את המקרים כאלה, לא את היקף התופעה.
אוריאל גנזל: אני רוצה לומר כאדם, כגבר, כרב, את הזעזוע העמוק מזה שנושא כל-כך בסיסי, שהוא אמור היה להיות טאבו מבריאת העולם פחות או יותר, לא צריך את התורה בשביל לדבר על איסור כל-כך חמור, הוא כל-כך פרוץ והוא באחוזים כל-כך גדולים וכדי לא להאריך, למרות שבאמת בפעם הבאה אני אשמח להאריך יותר, אני רוצה להוסיף היבט אחד שנרמס פה אולי ואולי נותן מענה נוסף, כמובן לא במקום המענים שניתנו פה וזה ההיבט הקהילתי.
אוריאל גנזל: כלומר, דובר פה על קהילות במובן השלילי, כלומר של קהילה סגורה, שלא מאפשרת למי שנפגע להתמודד עם הבעיה, לתבוע, נותנת אולי את הגיבוי דווקא לפוגע ולא לנפגע ואני רוצה לומר שיש גם אפשרות אחרת ובין אם אנחנו מדברים על הקהילה הרחבה של מדינת ישראל, ובין אם אנחנו מדברים על חלוקה לפי מגזרים ובין אם אנחנו מדברים על קהילות, מסביב למתנ"סים, מסביב לבתי-כנסת, מסביב לבתי-ספר, אלה קהילות שאם נדע להתמודד ולבנות אותן ולהבנות בהן את היחס הראוי לנושא, אז אנחנו נוכל להסתייע בהן גם כלפי עבר, גם כלפי הווה וגם כלפי עתיד.
אוריאל גנזל: כלומר, גם בהקשר של מניעה, גם בהקשר של התערבות, זיהוי וחשיפה, וגם בהקשר של תמיכה במהלך הדרך.
אוריאל גנזל: אני יכול לומר, כמי שליווה מקרה אחד קהילתי, שבו היה מקרה של גילוי עריות, שהיה יכול, באותה מידה יכול להיות שקהילה שלא תמיד יודעת, לא תמיד מודעת, היתה יכולה להיות אולי לטובת הפוגע וברגע שהיא קיבלה הכוונה מתאימה וגיבוי מתאים ואמירה ברורה בעניין, אז הקערה התהפכה על פיה ולהפך, מי שהיה צריך לקבל את התמיכה – הוא זה שקיבל את התמיכה, כלומר הנפגעת ולא הפוגעים.
אוריאל גנזל: אם אנחנו דיברנו פה על משרדי הממשלה אז אפשר לחשוב על משרדי הממשלה בהקשר של חינוך, בהקשר של מתנ"סים, בהקשרים של עובדים סוציאליים, קהילתיים, לא רק ברמה של ללמד לזהות, אלא ללמד על תרבות אחרת, על תרבות, דבר ראשון שהנושא הזה הוא איסור חמור ושהוא טאבו לצד השני ואנחנו לא מספיק מדברים על זה.
אוריאל גנזל: זה כמו שבנושאים אחרים דיברנו בדרך-כלל עד היום מניעתית, עד שיום אחד מישהו נזכר שאפשר גם לדבר בכלל, לתקוף את הנושא ולא בפרטים.
אוריאל גנזל: על החובה המוסרית והאנושית לדווח, על התמיכה שצריכה להינתן.
אוריאל גנזל: יש פה מגוון של כלים שקהילה יכולה לתת ואני אומר את זה בתור מי שאמון על קהילות, בתור ארגון שעוסק בהשמת רבנים לקהילות.
אוריאל גנזל: הקהילה, במובנה הצר ובמובנה הרחב, יכולה לתת סיוע עצום בנושא הזה, אם נדע לפתח אותה, לפנות אליה, לדבר אל הנושא הזה ולא רק במקרים הספוראדיים, במקרים הפרטיים, בנגיעות השונות.
ציפי חוטובלי: אני רוצה משפט סיכום אחד אחרון.
ציפי חוטובלי: אני מזמינה את כולכם להפגנה שתתקיים במוצאי שבת הבא, זאת תהיה הדרך להעלות את הנושא למודעות ציבורית.
ציפי חוטובלי: אני באמת חושבת שהיה כאן דיון מרשים, באמת, אני מודה לכן, זה היה הדיון שלכן, זה לא, אני כאן רק באמת הקשבתי בהשתאות ותודה רבה לרוני, רוני סדובניק, שבאמת העלתה את הנושא בפניי בפעם הראשונה, תודה ל-ורד ששיתפה אותי בסיפור החיים האישי שלה, כדי באמת להסביר לי את גודל ועומק התסכול והאטימות של המערכות.
ציפי חוטובלי: אני חוזרת שוב, בשעה תשע, ב- 24 ביולי, ברחבת בית אריאלה בתל-אביב, תתקיים הפגנה שבאה לדבר על הפגיעה של המערכות בנפגעות תקיפה מינית של גילוי עריות.
ורד לב: חוץ מזה, ילדים הם לא הפקר, זה בעיקר בנושא של התעללות מינית בילדים.
ציפי חוטובלי: תודה על ההבהרה.
ציפי חוטובלי: אני מזמינה את כולכם להשתתף.
ציפי חוטובלי: אני אהיה שם ואני אומרת לכם שזה דיון ראשון.
ציפי חוטובלי: אני אשמח לשבת עם אנשי המקצוע כדי לקדם יוזמות חקיקה.
ציפי חוטובלי: אני מבקשת מהמשרדים ללמוד היטב את כל הבעיות שדובר בהן כאן ולבוא מוכנים לישיבה הבאה, עם קצה חוט של פתרונות.
ציפי חוטובלי: אני מניחה שפתרונות כוללים לא יהיו כל-כך מהר, אבל להתחיל לחשוב על פתרונות.
משה גפני: הייתה עתירה לבית המשפט העליון ובית המשפט העליון פסק שהוצאות עבור מטפלות תחשבנה כהוצאה מוכרת.
משה גפני: היא אינה פותרת את הבעיה לכלל האמהות העובדות אלא לחלקן ודווקא לאלו המשתכרות שכר גבוה.
משה גפני: למעמד הביניים ולמעמד הנמוך ההחלטה הזאת אינה פותרת את הבעיה.
ציפי חוטובלי: נדבר עם תמר אלמוג בכל נושא הבינוי וגם בנושא ההתקדמות בכלל בכל הקשור למעונות.
ציפי חוטובלי: אנחנו רוצים שבשנת הלימודים הבאה מספר הנשים תקבלנה את ההטבה הזאת יגדל.
משה גפני: ברשות
משה גפני: כם אני רוצה דקה לעשות סדר.
נורית צור: אבל אם הקריטריונים עוצרים אותם.
נורית צור: הדיל שהיה כאן
נורית צור: לפני שנה בדיוק דיבר גם על נקודת זיכוי שתכנס לתוקפה בתקווה רבה בשנת 2012, איפה כל זה עומד?
גלי עציון: ראשית אני רוצה לומר שגם הארגון שלי וגם ארגונים נוספים מבקשים לדבר בשלב השאלות.
גלי עציון: מאחר שלא נראה כרגע שהבינוי יהיה רלוונטי לשנה הקרובה אני רוצה להבהיר.
גלי עציון: המשמעות של הבינוי זה מאה מיליון.
תום דרומי: יש 2,730 וכל אחת היא חברת כוח אדם עצמאית.
ציפי חוטובלי: הבטחתם לנו 50 מעונות יום חדשים.
משה גפני: אנחנו מבקשים לקבל תשובה לגבי צהרונים, הבינוי על הבירוקרטיה ועל הפריסה.
שרון קדמי: התקציב הוא לא 30 הוא לא- 50, ולא 60, הוא 88 מיליון שקלים והוא כולל את מכלול הפרמטרים לבינוי.
שרון קדמי: הוא מתחלק למבחני שכירות, מבחני שיפוץ ושדרוג, והוא מתחלק למבחני בינוי שהזו המאסה הקריטית – כ- 75 מיליון מהסכום.
שרון קדמי: להבנתי, הוא לבינוי.
ציפי חוטובלי: זאת הייתה המחשבה ועל דעת הוועדה.
תמר אלמוג: ברשות
תמר אלמוג: כם אני מבקשת בהמשך לדברים של המנהל הכללי - - -
תמר אלמוג: כם בהמשך לדבריו של המנהל הכללי אני מבקשת להזכיר גברתי שבישיבה האחרונה שהתקיימה כאן בוועדה הייתה שותפה גם הרפטרנטית מהלשכה המשפטית שלנו, היא דיווחה על הוועדה בעניין הפריסה שחייבת להיעשות באמצעות מבחני תמיכה בקריטריונים שוויוניים.
שלמה מולה: כשביקשנו מכם לקיים את החלטת בית הדין העליון הלכתם ואמרתם "אין כסף, יש כסף.
שלמה מולה: .." וכן הלאה.
שרון קדמי: המסלול - - -
שרון קדמי: מעבירים אלי פתק שאומר שאנחנו מדברים על פתיחת 730 משפחתונים חדשים.
שרון קדמי: אני לא יכול לקבוע מראש שאני נותן לישוב X.
שרון קדמי: אבל כן יכול לקבוע שאני מתעדף ישוב שהוא בעייתי ושהוא מאופיין בבעיות כאלה ואחרות.
שרון קדמי: כלי אחד זה באמת הגדלת ההיצע - הגדלת המסגרות לילדים.
אורית זוארץ: הלכת יחד עם האוצר להסכם שאני עמדתי כאן
אורית זוארץ: בוועדה וקבלתי כנגד ההסכם הזה מלכתחילה כהסכם שאי אפשר יהיה לממש אותו, אי אפשר יהיה לממש את הכספים ואת התקציבים ולא בלוחות הזמנים שהוצגו.
אורית זוארץ: הפניה שלנו למשרד התעשייה, מסחר והתעסוקה ואת כל השאלות ששאלנו אחרי שהתקבלה ההחלטה ואחרי שהחוק עבר, הם "תלכו ותבדקו".
אורית זוארץ: מאיפה הארגונים יכולים לגייס את ה- matching ?