GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
קייסי גונן: אבל בתאילנד אני אשכור אקדוחן ליישב את המקרה איתך מאוחר יותר, או משהו כזה.
קייסי גונן: זה נכון.
קייסי גונן: זה נראה כאילו לעיתים אתם חושבים שהתאילנדים הם שלווים משום שאולי הם הושפעו מבודהיזם, אבל למעשה חלק מהתאילנדים, יש להם הרבה כעס שמוכן להתפוצץ כמו הר געש בכל עת כשאתה נוגע בנקודה מסוימת, כמו להעליב או משהו.
קייסי גונן: הם מוכנים לכל דבר, אפילו שהם חושבים שזו סכנה לחייהם.
קייסי גונן: אני מדברת על התנהגות או שפת גוף.
קייסי גונן: וכמו כן הסגנון הישראלי הוא לפעמים, אני מרגישה, אנחנו מדברים על רגיל.
קייסי גונן: הכל כל כך רגיל, אתם יודעים, כל כך שטחי.
קייסי גונן: אתם מתלבשים או הולכים, משום שאני חושבת שאנשים ישראלים רואים באנשים די שווים.
קייסי גונן: אנחנו לא מחלקים למעמדות כמו בתאילנד.
קייסי גונן: בתאילנד, עליך להתלבש באופן הולם במקומות מסוימים.
קייסי גונן: אפילו שעבורי, מאז שהייתי ילדה צעירה, כאילו, מהגן, ללכת לאוניברסיטה, זה נראה כמו כל בית ספר, כל מקום שאני הולכת, עליך ללבוש מדים, עליך ללבוש משהו מסוים, עליך להתלבש באופן מסוים.
קייסי גונן: אפילו כשאני הייתי בתיכון, השיער, לא ניתן להסתרק איך שרוצים.
קייסי גונן: רק תסרוקת אחת.
קייסי גונן: חצאית רק צבע אחד, חולצה רק צבע אחד.
קייסי גונן: זה די רגיל בתאילנד.
קייסי גונן: כאן אין כל כך חוש במונחים של לבוש.
קייסי גונן: בעלי לימד באוניברסיטה בקיץ.
קייסי גונן: הוא לבש רק ג'ינס וטי שירט וכפכפים.
קייסי גונן: אמרתי, "הא?
קייסי גונן: אתה הולך ללמד כך?"
קייסי גונן: הוא אמר, "אז מה?"
קייסי גונן: זה כל כך לא רשמי.
קייסי גונן: אבל למעשה אני אוהבת את זה.
קייסי גונן: אני לא צריכה לחשוב על לאן אני הולכת.
קייסי גונן: אני יכולה ללכת לבית המפשט או לתחנת משטרה או לכל מקום בגופים ממשלתיים, משרדים, בלי לדאוג ללבוש.
קייסי גונן: אבל בתאילנד, עלינו לחשוב, "היום אנחנו הולכים לבית המשפט, אנחנו צריכים ללכת למשטרה.
קייסי גונן: מה אני עומד ללבוש?"
קייסי גונן: הדבר השני שאני רוצה לומר עבור החוויה האישית שלי הוא כי, מההתחלה כשהגעתי לישראל, הבאתי עימי הרבה תפישות מוטעות, תפיסות בנוגע לאנשים, תפיסות בנוגע לתרבות, תפיסות בנוגע לדת, הכול, משום ששמתי את עצמי במרכז.
קייסי גונן: זה שונה ממה שאני מכירה.
קייסי גונן: אולי זה לא טוב, זה לא מספיק טוב, זה כך.
קייסי גונן: קשה מההתחלה עבורי לשים את רגלי על הקרקע ולחיות בישראל, אפילו שבעלי התפשר על הכול לפני שהגעתי.
קייסי גונן: אבל כשהגעתי, כל התפיסות נעלמו, התחילו להיעלם.
קייסי גונן: כמו, להרבה אנשים יש תפיסות על ישראלים בהם הם תמיד חושבים על כסף, הם אנוכיים.
קייסי גונן: לפני כן, גם לי היו תפיסות דומות.
קייסי גונן: אבל על ידי כך שחייתי כאן, אני רואה שזה לא נכון.
קייסי גונן: אני מגיעה למדינה הזו במהלך מלחמת לבנון, עם הרבה הפצצות על הצפון, קרוב לגבול לבנון, או אזור קריית שמונה.
קייסי גונן: ומצאתי כי הרבה אנשים ישראלים במרכז, בדרום, היו מוכנים לפתוח את בתיהם עבור אותם אנשים שלא היו יכולים להישאר בבתיהם, אפילו שהם לא היו קרובי משפחה שלהם או משהו.
קייסי גונן: ראיתי בטלוויזיה, הם אמרו, "בואו והישארו עימנו".
קייסי גונן: יש לנו את זה, זה.
קייסי גונן: כולם עוזרים.
קייסי גונן: זה כל כך מדהים.
קייסי גונן: וכמו כן כשאתם רואים את רעידת האדמה בטהיטי, הרבה נזק, אבדן חיים והכול, אני כל כך התרשמתי שמדינת ישראל היא אחת מהראשונות שהגיעו לשם, אפילו שישראל רחוקה מטהיטי, והקימה מרכז רפואי צ'יק צ'ק ועשתה דברים, מוכנה לפעול.
קייסי גונן: יש סיטואציות ואני כל כך מעריצה שאנשים ישראלים עושים כל כך הרבה טוב, כה טוב, אפילו שמדינות מסוימות שמצוידות היטב עם הכל לא עושות עבודה טובה כמו העם הישראלי.
קייסי גונן: הדבר השני שהיה תפישה מוטעית: בנוגע להיקשרות, בנוגע לחברים או משפחה.
קייסי גונן: לבעלי הייתה קריירה ארוכה לפני שהוא התחיל ללמד בעיר שלכם.
קייסי גונן: הוא היה בצבא.
קייסי גונן: והיה לו חבר שנהרג במלחמה, מה שאתם מכנים מלחמת יום כיפור או משהו.
קייסי גונן: ויש להם כמה חברים טובים באותה יחידה שאיבדו את חייהם במלחמה הזו.
קייסי גונן: ועד עכשיו, כל קבוצת היחידה, האנשים שעדיין חיים, תמוכים במשפחה או באלמנה או אפילו בילדים של חבריהם.
קייסי גונן: והמשפחה שלם, חבריהם והחברות כל כך, כה חזקה, כה חזקה.
קייסי גונן: ואני כה מתרשמת שממשלת ישראל, כיצד הם דואגים לאנשים שלהם, באמת.
קייסי גונן: הם דואגים לאנשים בצבא.
קייסי גונן: הם מוכנים לשחרר 1,000 או 100 מהאסירים בתמורה לחיים של אדם ישראלי אחד.
קייסי גונן: לעיתים אני תוהה האם הממשלה שלי הייתה עושה אותו דבר כזה?
קייסי גונן: זה באמת, באמת מרשים.
קייסי גונן: והרבה מהתפיסות שלי בנוגע להבדלי התרבות שמה שראיתי קודם שאני חשבתי שלא טוב.
קייסי גונן: אמרתי לעצמי או שחברי סיפרו לי כמה זמן אני עומדת לשרוד בישראל.
קייסי גונן: ראשית אמרתי, "טוב, תנו לי כמה שנים.
קייסי גונן: אולי אני לא הולכת להישאר.
קייסי גונן: אולי אני הולכת הביתה, אולי אני עושה את זה".
קייסי גונן: אבל אחרי כמה שנים, אני מרגישה כאילו יש לי כאן יותר משציפיתי לו.
קייסי גונן: אני באמת לא מרגישה, קודם כל, שאני זרה, כועסת על אנשים כשהם שואלים אותי שאלות כמו: "הי, את אוכלת כלב?"
קייסי גונן: או משהו כזה.
קייסי גונן: ואני מאוד נפגעתי וכעסתי.
קייסי גונן: אבל מאוחר יותר הבנתי בגלל שאולי הם רואים מהעובד התאילנדי, או מה הם יודעים?
קייסי גונן: אז במקום לכעוס עליהם, מאוחר יותר הסברתי להם שזה כמו אנשים ישראלים, חלק מהיהודים אוכלים חזיר, חלק לא.
קייסי גונן: זה אותו דבר בתאילנד או משהו כזה.
קייסי גונן: וכמו כן אני מוצאת שבמקום לקחת את הדבר השונה בתרבות להפוך לילידה, אני מוצאת שזה הופך למעניין עבורי, במקום, "או, אני לא אוהבת את זה, אני לא אוהבת את זה".
קייסי גונן: כמובן שאני עדיין אוהבת, לדוגמה, מזון.
קייסי גונן: אני עדיין אוהבת את המזון שלי.
קייסי גונן: אני לא רוצה לאכול מאכלים ישראלים רבים מההתחלה.
קייסי גונן: אבל כשמצאתי, כמו, השכנה שלי מעבר לרחוב, היא ממוצא מרוקאי.
קייסי גונן: היא אמרה, האנשים התאילנדים אוכלים מזון מתובל.
קייסי גונן: אני אמרתי, "כן, אבל למעשה אני לא באמת אוהבת מזון מתובל".
קייסי גונן: אז מצאנו פינה, לקחנו את המזון כנושא שאנחנו יכולות להחליף, והפכנו לחברות.
קייסי גונן: הראיתי לה איך להכין פאד תאי והיא הראתה לי איך להכין קוסקוס.
קייסי גונן: גיליתי, שפאד תאי וקוסקוס יכולים להסתדר, אין בעיה.
קייסי גונן: כמו מזון ישראלי, פלאפל או שווארמה, אני לא אוהבת את סוג המזון הזה, אבל מאוחר יותר פלאפל, זה טוב, זה טעים.
קייסי גונן: תראו, אני טובלת עם רוטב הצ'ילי החריף התאילנדי שלי.
קייסי גונן: הם יכולים להסתדר טוב גם כן.
קייסי גונן: וכמו כן זה כמו כשיש לנו חגים ישראלים מסורתיים, כמו חנוכה כשאתם אוכלים, איך אתם קוראים לזה, לא, פנקייק תפוח אדמה, איך קוראים לזה?
קייסי גונן: , כן, אני לא אוהבת את זה בגלל שאנחנו לא אוכלים תפוחי אדמה בתאילנד.
קייסי גונן: אתם יודעים, אנחנו אוכלים אורז.
קייסי גונן: אבל אחרי שטעמתי את זה, טוב, אני יכולה להסתגל לזה.
קייסי גונן: פנקייק תפוח אדמה יכול ללכת עם רוטב צ'לי גם כן.
קייסי גונן: אז הכול איתי ילך עם צ'ילי במקום עם חומוס או טחינה.
קייסי גונן: אז הכול הולך היטב עם המזון התאילנדי שלי גם כן.
קייסי גונן: זה מה שאני מנסה לציין, שמהניסיון האישי שלי, אני לא רואה שההבדל התרבותי הוא בעיה.
קייסי גונן: אני רואה את התרבות הופכת למעניינת ומאתגרת עבורי.
קייסי גונן: ואני מרגישה כה מבורכת שיש לי הזדמנות להגיע ולחיות כאן ולהכיר הרבה אנשים, להפוך לחברים, שכנים, שהרבה אנשים מתים לבוא לישראל אבל אין להם הזדמנות כמו שיש לי.
קייסי גונן: הנקודה השניה שאני רוצה לומר היא, מאחר ואני עוזרת לפועלים תאילנדים, בעבודה עם קו לעובד, ההבדלים התרבותיים מובילים גם להרבה אי הבנות, כמו, בייחוד כשפועלים תאילנדים שלא אומרים את דעתם כמו ישראלים.
קייסי גונן: זה גרם להרבה בעיות שהם לא הלכו והתלוננו כמו אנשים ישראלים.
קייסי גונן: אני מוצאת שאנשים ישראלים, כשאתה רואה שמשהו לא נכון, משהו לא בסדר, "אני אשלם לך מוקדם".
קייסי גונן: "למה זה רע?
קייסי גונן: אני חוזר לחנות, מחליף וחוזר".
קייסי גונן: אבל עובד תאילנדי לא עושה דבר כזה כך.
קייסי גונן: הם שותקים וסובלים אפילו שהם לא עשו משהו לא בסדר.
קייסי גונן: אבל הם לא באים ואומרים את דעתם או מעיזים להתלונן, לא משום שהם לא רוצים אלא משום שזה אחד מהדברים של התרבות שלימדו אותנו שאתה לא יוצר בעיות לאחרים.
קייסי גונן: אתה חי במדינה שלהם, אז זה משהו שיגרום לך לצרות כשתעזוב כאן אם תגרום לצרות כאלו.
קייסי גונן: זה קשה לי לקדם את העובדה התאילנדי שיומר ויתלונן כשהוא רואה שמשהו לא בסדר.
קייסי גונן: ואפילו כשאנחנו מדווחים לממשלה או לרשום לבוא, לפני שהם באים לומר משהו לי כשהרשות מגיעה, הם יאמרו את ההפך.
קייסי גונן: תודה לכם.
רחל גרשוני: אנחנו יכולים להקשיב לך לנצח, אבל, בסדר.
רחל גרשוני: גילי שיינר, בוא נשמע על סין וחזרה.
גיל שיינר: שלום.
גיל שיינר: אני אספר קצת איך כל הסיפור התחיל.
גיל שיינר: בגיל מאוד מאוד צעיר, הרבה אנרגיה הייתי צריך להוציא, אמא שלי מורה ליוגה 30 שנה בערך, לקחה אותי בגיל 5 להתאמן בג'ודו, בגיל 9 בקונג פו, אמנות הלחימה הסינית, ותמיד שמעתי סיפורים על סין, סין הייתה סגורה אז והמורה שלי היה בשנות ה-70 בהונג קונג וכל השנים תמיד שמעתי סיפורים על סין, ובסוף הצבא אמרתי, 'טוב, בואו נראה לאן אני אגיע', פתחתי מפה של העולם וניסיתי לסמן את כל המקומות שאני רוצה להגיע והכול סומן.
גיל שיינר: בסוף אמרתי, טוב, קודם נגיע להתאמן, ראש השיטה נמצא בהונג קונג, הוא גם מאסטר לקונג פו וגם רופא סיני.
גיל שיינר: בתפיסה הסינית הדברים האלה, אתם מכירים ין ויאנג, הסמל המפורסם שהיום נכנס למערב, ריפוי ולחימה, מתחברים אחד עם השני, יש להם קשר.
גיל שיינר: הרבה אמני לחימה הם גם מרפאים.
גיל שיינר: ואז הגעתי לשם בלי שום הכנה, בחיים לא הייתי בחוץ לארץ, המקום הראשון שאני נוחת זה הונג קונג לבד עם כמה דברים, דופק בדלת, אומר 'שלום, הגעתי'.
גיל שיינר: מהתחלה כל הדברים שונים לגמרי ממה שאנחנו מכירים, אם זה הריחות.
גיל שיינר: אתה הולך ברחוב יש אווזים תלויים, ריח.
גיל שיינר: מראות ברחוב, איך אנשים הולכים, איך אנשים מסתכלים אחד על השני.
גיל שיינר: דוגמה פשוטה, כל בוקר היה מה שנקרא יאמצ'ה, מה שאתם מכירים כדים סאם, ארוחת בוקר, המורה שלי מגיע, יש כיסונים ויש שתייה של תה.
גיל שיינר: אני, ישראלי, לא שותה תה, תה זה רק לחולים, ואתה מגיע לשם וכמו ישראלי טוב אני רוצה מים, מים קרים, והם מסתכלים, לא יודעים מה לעשות עם עצמם במקום של ארוחת הבוקר, הם מביאים לי כוס, שמים קוביות קרח, זה לקח כמה דקות, ועל זה שופכים מים רותחים.
גיל שיינר: זה מהדברים מהבסיסיים.
גיל שיינר: אמרתי, טוב, זה כזה סיפור להביא מים קרים, בשבילי אמרתי, מה מסובך כל כך?
גיל שיינר: ואז משם החלטתי, כאן נתחיל לשתות תה, הוא שותה תה ואני שותה תה.
גיל שיינר: דבר פשוט אחד.
גיל שיינר: דרך אגב, אני נשוי לסינית ומתוך הרגלים בסין, כשאנחנו חוזרים לפה זה הפוך.
גיל שיינר: כשאתה מגיע לפה ואתה אומר 'אני רוצה מים חמים', כי הסינים שותים בדרך כלל מים חמים.
גיל שיינר: אתה מגיע למסעדה, אתה מבקש מים חמים ומסתכלים עליך, מה זה מים חמים?
גיל שיינר: תה?, 'לא תה, אני רוצה מים חמים ואז נותנים לך מים מהברז.
גיל שיינר: כי אין את התפיסה הזאת.
גיל שיינר: סינים הרבה פעמים אומרים, כן, אנחנו צריכים לשתות מים בטמפרטורה פחות או יותר של הגוף, כדי שזה לא ייצור שוק למערכות.
גיל שיינר: מהדברים הכי בסיסיים יש שוני.
גיל שיינר: דבר נוסף שהוא מאוד בולט, כשנכנסתי לסין, אחרי שנה שהסתובבתי בעולם, זה היה בתחילת שנת 2001, בחורף, אתה נכנס ואתה רואה משהו שונה, שונה גם משאר המזרח הרחוק שבו הסתובבתי כבר אז שנה.
גיל שיינר: קשה מאוד, אני חושב, לתרבות הישראלית, לתרבות המערבית, להבין את הפנים, אתה מסתכל על מישהו בפנים דבר ראשון, להבין מה הוא חושב.
גיל שיינר: ישראלי, כשהוא עצבני, רואים שהוא עצבני, ישיר, כשהוא שמח רואים שהוא שמח.
גיל שיינר: סיני, בהתחלה היה לי קשה, מה, כולם אין להם רגשות?
גיל שיינר: גם התפיסה הזו שכולם נראים אותו דבר, זה גם משהו מאוד פופולרי, כל הסינים נראים אותו דבר, כל האסיאתים נראים אותו דבר, זה משהו, כי אנחנו לא רגילים להבעות שלהם.
גיל שיינר: אנחנו לא רגילים לקודים של ההתנהגות.
גיל שיינר: בהתחלה באמת אתה אומר מה זה?
גיל שיינר: אין רגשות פה, כולם דומים וכמובן שהדבר הזה לא נכון.
גיל שיינר: מרגע שאתה נכנס ואתה מתחיל להכיר, אתה רואה את ההבדלים הקטנים ואתה חווה את הדקויות האלה.
גיל שיינר: דבר נוסף הוא שפה.
גיל שיינר: בכל מקום בעולם שאתה תבוא, כמעט כל מקום בעולם, כשתגיד מקדונלד, כולם יודעים מה זה, תגיד קולה, כולם יידעו מה זה, בסין לא.
גיל שיינר: וזה מאוד בולט.
גיל שיינר: כל השמות הסינים ממציאים שם, בוחרים שם, מקדונלד, מאיתנלאו, הם בחרו שם.
גיל שיינר: כל דבר משותף, כשאתה רוצה שם, מלבד שם של מקום של סין, השם ניו יורק, אתה אומר לסיני ניו יורק, אתה מצפה שהוא יידע בדיוק על מה אתה מדבר, כמו בכל מקום אחר בעולם, ואין, ניו-יה, ניו-יה זה ניו יורק בסינית.
גיל שיינר: אלה דברים בסיסיים שמאוד מקשים על אדם מערבי לתקשר עם הסינים.
גיל שיינר: דבר נוסף, כיוון שהשפה הסינית היא שפה טונלית, יש טונים.
גיל שיינר: מה, מה, מה, מה, ארבעה טונים, שלכל אחד משמעות אחרת.
גיל שיינר: בטון הראשון מה זה אמא, בטון השני זה יכול להיות קנאביס, בטון השלישי זה סוס, מה, והטון הרביעי זה לקלל.
גיל שיינר: אז תבינו איזה דקויות מצפים בשפה הסינית לעומת דקויות של השפות המערביות או השפה העברית.
גיל שיינר: עוד משהו בקשר לשפה, הישראלים אוהבים לדבר בקיצור.
גיל שיינר: הסיפור הנפוץ, ישראלי מגיע להודו ואומר, מים מלגה, אפשרי?
גיל שיינר: כן, הוא לא מנסה להתחכם יותר מדי, הוא אומר שתי מילים ומנסה לתקשר, בסין זה לא עובד.
גיל שיינר: בגלל הטונליות, בגלל שאין את ההקשר הזה, בגלל שיש יותר מדי צירופים שיכולים לתת משמעויות שונות אתה חייב לדבר בהקשר, במיוחד כשאתה לא מדבר בצורה מדויקת, מבחינת הטונים, כי אדם מערבי שמנסה לחקות אף פעם לא מצליח להגיד את זה בצורה נכונה.
גיל שיינר: כל התקשורת כאן, אתם רואים, מהתחלה היא קצת בעייתית.
גיל שיינר: אבל מבחינתי מה שזה אמר לי, אמרתי, אוקי, זה מיליארד ו-400 מיליון אנשים כמעט, תלוי בסטטיסטיקות, ואו שזה מפחיד אותך, אתה אומר, אני לא רוצה להתעסק בזה, או שזה הפוך, שזה גורם לך אתגר, לנסות לפצח איזה חידה.
גיל שיינר: חידה זה כמו לעבור לירח, להסתובב על הירח ולנסות להבין מה החוקים פה, איך מתנהגים, מה טוב, מה רע, מה מקובל, מה לא מקובל, וככל שאתה נכנס יותר לתוך החידה הזאת וזה הופך להיות אתגר, זה הופך להיות משהו מעניין אתה גם מתאהב במה שאתה עושה.
גיל שיינר: ומטיול שהתכוונתי לעשות שלושה-ארבעה חודשים, אפשר להגיד שב-12 השנים האחרונות אני און ואוף, מלבד שלוש שנים באוניברסיטה בארץ, בירושלים, אני במזרח הרחוק ובמיוחד בסין.
גיל שיינר: לא תוכנן, אבל זו באמת חידה.
גיל שיינר: אני חושב עד היום שהתרבויות במזרח והתרבות הסינית ספציפית, כיוון שאני מכיר אותה יותר אבל גם תרבויות אחרות, הן חידה עבורנו, וככל שנכנסים לזה יותר פנימה מבינים את הדקויות האלה, גם אפשר יותר לאהוב והכללים שהרבה פעמים אנשים אוהבים לתת, כמו לא לעשות ככה, לא לעשות ככה, אל תיתן לו, תיתן לו כרטיס ביקור בשתי ידיים, או אל תלחץ ביד שמאל וכל מיני דברים כאלה, כמובן שהם חשובים באופן עקרוני, אבל מה שיותר חשוב הוא באמת לנסות להבין מי עומד מולך.
גיל שיינר: ברמה האישית.
גיל שיינר: הרבה יותר מכלל כזה או אחר.
גיל שיינר: מה שמוביל אותי לזה שהסינים היום הם עם שאמנם המון שנים הם לא היו חשופים למה שקורה בחוץ, בתקופה הקומוניסטית ההארד קור שלהם, אבל היום הם מאוד חשופים והם יותר ויותר חשופים, במיוחד בערים הגדולות, למה שהולך בעולם והדברים משתנים שם.
גיל שיינר: לנגד עיניך, כשאתה גר שם, אתה רואה בניינים גדלים יש מאין, בתקופה מאוד קצרה, אנשים עוברים מהכפר לעיר, המודרניזציה, סטודנטים נוסעים לחוץ לארץ ללמוד וסרטים מערביים, כל הדברים האלה משנים בעצם את התרבות הסינית ולכן גם כשנותנים כללים, מה כן ומה לא, זה יכול להיות נכון למקום אחד אבל לא בדיוק נכון למקום אחר.
גיל שיינר: הבדל גדול הוא בין הכפר לעיר שם.
גיל שיינר: כאן אני רוצה לתת לכם עוד קצת דוגמאות להבדלים בתרבות הסינית, דברים שנראים לנו מאוד מוזרים.
גיל שיינר: לדוגמה הנושא של כן ולא, זה נושא מאוד נפוץ.
גיל שיינר: בישראל כן ולא זה מאוד ברור, מה זה כן ומה זה לא.
גיל שיינר: בן אדם, שואלים אותו האם זה כן, האם זה לא, הוא חייב לתת תשובה ברורה.
גיל שיינר: יצא לי להיות כמה פעמים בבית משפט עם פועלים סינים וכאלה והרבה פעמים התשובה היא לא כן ולא, ואז אנשים אומרים למה?
גיל שיינר: אני שאלתי אותו שאלה ברורה, למה לא כן ולא?
גיל שיינר: יש כן ויש כן שהוא לא בסין, הרבה פעמים.
גיל שיינר: יש כן שהוא כן, ואיך אתה יודע את ההבדלים האלה?
גיל שיינר: אתה צריך להיכנס קצת לתרבות, אתה צריך להבין את הדקויות הפנימיות, זה הרבה יותר רמזים, הרבה יותר מורכב ממבט ראשוני אבל כשנכנסים לזה מתחילים להבין.
גיל שיינר: כן שהוא כן, הרבה פעמים ילווה בעשייה.
גיל שיינר: אני נשוי לאשתי כבר כמה חודשים, לצערי היא לא הגיעה היום, אבל כשאני מגיע אליהם הביתה נותנים לך כבוד, או שמקבלים את פניך, בעשייה.
גיל שיינר: הם מכינים לך את מה שאתה אוהב, הם תמיד ימזגו לך את הכוס, אתה רואה שיתוף פעולה.
גיל שיינר: ברגע שכן הוא לא, כשאין להם רצון לעשות את זה, אז הם יתחמקו, אז הם יתחילו להתפתל, אז הם יענו תשובות לא ישירות.
גיל שיינר: אבל עוד פעם, זה לא משהו במאה אחוז, צריך להכיר קצת יותר את הדקויות ואז להבין.
גיל שיינר: סיני, כשהוא מכבד אותך הוא ייתן לך את הכול.
גיל שיינר: כאורח, אתה לא תוציא כלום מהכיס.
גיל שיינר: יש הבדל בין זה לבין יחסים עסקיים, אבל לא נתעסק בזה.
גיל שיינר: גם כאן זו תרבות שיש בה גם הפכים ושוני בהתנהגות לדוגמה בין חברים לבין בעסקים.
גיל שיינר: דוגמה נוספת היא ביקורת.
גיל שיינר: כמובן בישראל רגילים, כבר דיברו על זה קודמיי, לתת ביקורת ישירה.
גיל שיינר: גם בן אדם שלא התבקש מעיר הערות.
גיל שיינר: בסין, אני אתן לכם דוגמה הכי נפוצה, בנושא של מאו.
גיל שיינר: הרבה מהסינים היום יגידו שמאו צדק ב-70% וטעה ב-30%.
גיל שיינר: זה סגנון של ביקורת עקיפה על חלק מהדברים שמאו עשה.
גיל שיינר: מה זה 30, מה זה 70, מה זה אומר בפנים?
גיל שיינר: זה לא ברור, אבל זו מין סיסמה כזאת שאומרת שיש איזה ביקורת כלפיו.
גיל שיינר: יש בחורה שהכרתי, מאוד משכילה, פעם שאלתי אותה מה דעתה על המנהיג, על מאו, אז היא אמרה לי, תשמע, יש בן אדם חולה, זה כמו חולה, מגיע רופא, חובש, לא משנה מי נותן לו תרופה, ובעקבות אותה תרופה הוא מחלים.
גיל שיינר: אותו בן אדם לא בא ושואל אם החובש הזה היה מוסמך או הרופא הזה היה הכי טוב בכפר או השני הכי טוב בכפר או הכי טוב, מה הדרגה שלו, מה ההסמכה שלו, הוא עזר לו, הוא מודה לו.
גיל שיינר: אותו דבר גם מאו, מבחינתם הוא הציל אותנו, אנחנו מקבלים את זה שהוא גם עשה כל מיני דברים אחרים ופגע, אבל - - - לפעמים אני קצת מרצה בפני סינים ובסוף אתה שואל, יש שאלות?
גיל שיינר: ובחיים לא תהיה שאלה.
גיל שיינר: אם אתה רוצה לדעת מה הם חושבים עליך, אתה צריך אחר כך לבוא ולעשות את זה בדרכים אחרות, מול כולם אף אחד לא יקום ויגיד 'כן, יש לי בעיה', הוא לא ישאל, הוא לא יפריע, הוא לא ייצא מן הכלל.
גיל שיינר: לישראלי לצאת מן הכלל זה אני יצירתי, אני שונה.
גיל שיינר: לסיני לצאת מהכלל זה אומר שיש פה איזה בעיה.
גיל שיינר: אני אסיים, אני רק נתתי כמה דוגמאות לשוני בתפיסה, ואני מקווה שזה פתח קצת את העיניים בנושאים האלה.
גיל שיינר: כל מעבר, גם מבחינתי, גם אחרי שאתה מתרגל לתרבות הסינית, חזרה לעבור לפה הוא מעבר לא פשוט, לשני הכיוונים, ועשיתי את זה גם כמה פעמים במהלך השנים האחרונות, נקווה שזה יעזור להבנה בין תרבויות שונות.
גיל שיינר: תודה.
רחל גרשוני: אמרתי שזה יהיה מרתק וזה באמת היה מרתק, ואני חושבת שהקו המשותף בין שני הפאנליסטים היה שללמוד תרבות אחרת זה יכול להיות אתגר, יכול להיות מעניין, במקום מפחיד או מזלזל.
רחל גרשוני: אני רוצה להגיד לכם שאני אנסה לקחת מקייסי ומגילי את התובנות ולהמציא לכולכם.
אורית זוארץ: אמנם אנחנו מסיימים את היום, אבל אנחנו רק מתחילים את הדרך.
אורית זוארץ: אני חושבת שיש לנו דרך ארוכה להבין את כל עולם התוכן של הבאים בקרבנו.
אורית זוארץ: רק תודות, בקצרה.
אורית זוארץ: באמת תודה קודם כל ליושב ראש הכנסת שהיה כאן ולשר המשפטים ולצוות ביחידה לתיאום המאבק, לגב' רחל גרשוני, שעבורי היא מנטורית ומורת דרך והיו המון אתגרים בעבודה שלי, כשנכנסתי לתפקיד והתחלתי לכהן כיושבת ראש הוועדה.
אורית זוארץ: דר' מירב שמואלי על החלון שפתחת בפנינו ואני בטוחה שכל יחידה וכל ארגון יוכל ליהנות מהידע הזה ולהמשיך את הלמידה במסגרת הארגון.
אורית זוארץ: למרצים, פרופ' שיחור, לגב' מרים קוסאי מהשגרירות הפיליפינית, למשתתפי רב השיח, הגב' גונן ומר שיינר, נציגי המשרדים השונים, אני לא אחזור על היחידות והארגונים החברתיים שהחזיקו מעמד.
אורית זוארץ: למנהלת הועדה, אריאלה אהרן, שנמצאת כאן ועבדה מאוד קשה יחד עם אמאל ועם צוות הוועדה.
אורית זוארץ: לדוברת הוועדה שגם דואגת להוציא את הדברים הלאה ולהעלות אותם לסדר היום כי זה לא ברור מאליו שהסוגיה הזו של סחר בבני אדם וטיפול ואחריות ציבורית שלנו כלפי מהגרי העבודה והפליטים ומבקשי המקלט תהיה על סדר היום, ואני חושבת שהודות לעבודה המאומצת שנעשית על ידי כל הגורמים אנחנו מצליחים להעלות את זה לסדר היום, גם ביום המורכב והמסובך פוליטית, לפחות מבחינתי, ואני מרגישה שאני קצת בתוך בועה שמאוד נוח לי להיות בה.
אורית זוארץ: לצוות הלשכה שלי, טל דרור ויעל שאלתיאל ולמחלקת האירועים בכנסת שהיו גורם משמעותי בארגון היום הזה.
אורית זוארץ: אני בהחלט מודה לכל אלה שנשארו איתנו.
אורית זוארץ: זה קשה, זה באמת נושא שהוא רחב וכל נגיעה שאנחנו נוגעים, אפשר לגעת ולהרחיב ולהמשיך, כפי שאמר פרופ' שיחור, וכל סוגיה שעלתה כאן היא יום עיון וסמסטר, אם לא תואר שלם.
אורית זוארץ: מבחינתנו, אנחנו בתחילת הדרך ויש לנו הרבה מאוד אתגרים, גם עם אסיה והתרבות שמגיעה הנה, גם על ידי מטיילים ואנשים שנעים בין תרבויות וגם על ידי מהגרי עבודה שמגיעים הנה לפתחנו, והאתגר הנוסף שלנו זה אפריקה.
אורית זוארץ: כלומר השלב הבא.
אורית זוארץ: יש מטרות ויעדים, אני מקווה שאני אהיה פה גם בכנסת הבאה, זו הערה פוליטית, כדי להמשיך לטפל בסוגיה הזו, אבל בהחלט אפריקה היא נושא שלא נגענו בו, שלא חקרנו אותו ולא נתנו לו מקום, לפחות בבית הזה.
אורית זוארץ: לצערנו הרב הקולות שנשמעים בבית הזה הם קולות שבני תרבות לא היו יכולים להרשות לעצמם לחיות בחברה כזו ואני מוקיעה את האמירות ואת הביקורת הקשה שהוטחה כלפי אנשים שמגיעים וחיים בקרבנו ומבקשים מקלט, כן, מבקשים חיים טובים לעצמם ולבני משפחותיהם ולצערי הרב חוסר הסובלנות מתחיל לעיתים בבית הזה.
אורית זוארץ: אז אם אפשר להגיד סליחה ומחילה וכפרה, אז אני אומרת את זה מכאן, לא רק כלפי האפריקאים, אלא גם כלפי אנשים שמגיעים ממדינות אחרות, גם מדרום מזרח אסיה, שבהרבה מאוד מקרים מתייחסים אליהם כאל שקופים ופוגעים בזכויות האדם שלהם ואנחנו חייבים לפעול על מנת שהמציאות הזאת תשתנה.
אורית זוארץ: תודה לכם שאתם שם בשטח, פועלים ועמלים, תודה.
אורית זוארץ: אני מתכבדת לפתוח את דיוני הוועדה למאבק בסחר בנשים.
אורית זוארץ: על סדר היום נמצא נושא הטלת אחריות פלילית על לקוחות "תעשיית" המין והזנות והצעת החוק שמקודמת על ידִי בכנסת ה-18, הצעת החוק שיזמה בכנסת הקודמת חברת הכנסת זהבה גלאון.
אורית זוארץ: נמצאת איתנו מנסחת החוק, עורכת דין נעמי לבנקרון, ונמצאת איתנו היום הגב' גונילה אקברג, מומחית בתחום סחר בנשים וזנות ושימשה כאחראית על קמפיין ההסברה מטעם ממשלת שבדיה בנושא החקיקה על הפללת לקוח.
אורית זוארץ: גב' אקברג הגיעה היום לשתף אותנו בהתפתחויות בשבדיה לאור החקיקה.
אורית זוארץ: אנחנו מציינים עשור לחקיקה שהתקבלה בשבדיה וזה פרק זמן שניתן לבחון האם החוק אכן משיג את היעד שלשמו הוא נחקק או יש השלכות אחרות.
אורית זוארץ: את היוזמה להזמנה של הגב' אגברג קידמו עמותת תודעה, עידית הראל ולאה גרינפטר ואני מברכת אתכם על כך.
אורית זוארץ: נמצאות איתנו נציגות ארגונים, ראש הרשות לקידום מעמד האישה במשרד ראש הממשלה, נציגות משרדי הממשלה ואמורים להיות כאן היועצים המשפטיים של רוב משרדי הממשלה הנוגעים בדבר, נציגים מהמחלקות המשפטיות, ואני בהחלט אשמח להתייחסותם.
אורית זוארץ: הצטרפה אלינו חברת הכנסת מרינה סולודקין שהיא שותפה למאבקים החברתיים בכנסת, להגנה על זכויות אדם בכלל וזכויות נשים בפרט, היא היתה חברה בוועדה לקידום מעמד האישה בכנסת הקודמת.
אורית זוארץ: בפתח דבריי וכרקע לדיון, אני רוצה להקריא פנייה שקיבלתי ואני חושבת שזאת פנייה שמשקפת איזושהי תופעה בחברה הישראלית, שמקבלת לגיטימציה להשתמש בגופן של נשים כאובייקט על מנת לספק צרכים.
אורית זוארץ: לפעמים מדובר באנשים עם מוגבלויות, לפעמים מדובר באנשים מבוגרים ולצערנו הרב עדיין קיימת הלגיטימציה.
אורית זוארץ: אני חייבת לומר שלפחות בשנה וחצי האחרונות שאני משמשת בתפקיד ומנסה לקדם את הצעת החוק, אנחנו בהחלט רואים שינוי חברתי משמעותי בהתייחסות לצרכני הזנות.
אורית זוארץ: לפני שבועיים אירחתי כאן קבוצה של יוניקו, שיתוף פעולה בין שדולת הנשים לאקדמיה ולארגון הבינלאומי וסטודנטים וסטודנטיות.
אורית זוארץ: השיח בנושא הזה יצא מתוך המסגרת הנשית הפמיניסטית והוא הופך להיות שיח חברתי.
אורית זוארץ: הגיעו הנה סטודנטים מהאוניברסיטה העברית ומהמרכז הבין תחומי בהרצליה ומאוניברסיטת תל אביב והם בהחלט דיברו על התייחסות אחרת לצרכני הזנות ועל כך שהם רוצים להיות שותפים במאבק הזה.
אורית זוארץ: אני חייבת לציין את עבודת המטה למאבק בסחר בנשים, נמצאת כאן אביטל, ואת הקמפיין שהם הובילו השנה, פרויקט woman to go, להביא את החצר האחורית למיינסטרים, למרכז ההוויה הישראלית.
אורית זוארץ: במהלך הקמפיין הזה החתמנו אלפי אזרחים, ואני מניחה שהעצומה נמצאת אצלכם, שמוקיעים את תופעת הזנות והסחר בנשים כשהמיקוד היה בלקוחות שירותי הזנות.
אורית זוארץ: בשנה האחרונה הוגש כתב אישום ונגזר דינו של קצין מצטיין שאנס צעירה בחנייה, מקרה שמבחינתנו מהווה איזה שהיא תקדים גם ברמה החברתית כהוקעה של עברייני מין, גם אם הם הגיעו מצמרת הצבא או ממסגרות אחרות ושבמקרים אחרים היו מתייחסים אליהם בסלחנות.
אורית זוארץ: הוא אנס, תקף ונשלח לשמונה שנים לכלא.
אורית זוארץ: אני חושבת שזו שורה של אירועים ומקרים שמחדדים את השינוי החברתי וההתייחסות הרחבה לסוגיה הזו ואני מאמינה שנוכל לקבל גם את התמיכה לחוק הפללת הלקוחות, כמובן עם ההסתייגויות שיהיו.
אורית זוארץ: אני אקריא מכתב שקיבלתי מאזרח שומר חוק.
אורית זוארץ: בוועדות בדרך כלל אני מדגישה את הסוגיה הזאת; 'גבר נורמטיבי'.
אורית זוארץ: בכל פעם שמדברים על מישהו שאנס, אבל הוא לא אנס את הבוסית שלו, או את הבוס שלו, או את העובדת שלו, אבל אנס מחוץ למסגרת העבודה, על גבר נורמטיבי; הוא תקף באלימות את אשתו, אבל הוא לא תקף את הקופאית בסופר, אז הוא גבר נורמטיבי.
אורית זוארץ: אני אומרת שגבר נורמטיבי לא תוקף את אשתו, לא צורך שירותי מין, לא משתמש בכסף ככוח לשלוט באדם אחר, וחלק מהשינוי בשיח הציבורי, ואני תמיד אומרת ששפה מבנה מציאות, והמציאות שאנחנו נותנים לה לגיטימציה, כאזרחים והאזרחיות הנורמטיביים כשאנחנו משתפים עם זה פעולה.
אורית זוארץ: גם במקרה של הקצין שאנס את הבחורה בחנייה, אמרו 'קצין, נורמטיבי, מהולל, משרת בסיירת מטכ"ל, ביחידה מובחרת, גבר נורמטיבי'.
אורית זוארץ: גבר נורמטיבי לא הולך לנערות ליווי, גבר נורמטיבי יוצר יחסים נורמטיביים עם בת זוג בצורה נורמטיבית, בלי לשלם על זה כסף ובלי להחזיק את הכוח.
אורית זוארץ: אז יש לי מכתב אחד: 'אני אזרח שומר חוק, נשוי ואב לארבעה.
אורית זוארץ: מהיכרותי עם גברים, יש לנו צרכים, אנחנו חרמנים באופן טבעי, כל המחשבות בכיוון סקס, תשאלו כל גבר בין 18 ל-60.
אורית זוארץ: אני מעוניין לעשות סקס פעמיים ביום, אם לא שלוש, לאשתי מספיק פעם בשבוע.
אורית זוארץ: כמו שאת רואה, יש פה פער קטן, ומישהו, או יותר נכון מישהי, צריך למלא את החסר ופה נכנסת נערת הליווי או הזונה.
אורית זוארץ: הצורך קיים כל הזמן ואת מעבירה אותי לתחום השחור, תמצאי לי פתרון, בבקשה'.
אורית זוארץ: אז אני מודיעה מעל שולחן הוועדה שהמטרה של הוועדה היא לא למצוא פתרון לגברים חרמנים ואני חושבת שהמכתב הזה חוטא ופוגע בגברים.