GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דניאל בן-סימון: אז את מקבלת מזונות, בעצם את לא זכאית בכלל.
מזל כלפון: לא זכאית, ל-1,250, עושים לך טובה גם שמביאים את זה, אתה כל הזמן בוועדות, ועדות, ועדות, מקבל תשובה שלילית.
דניאל בן-סימון: את בלי דירה.
מזל כלפון: אני בלי דירה, אני שוכרת בית יותר קטן מהאולם שאתה יושב בו ואני משלמת עלי 2,000 שקל.
מזל כלפון: אני מגיעה למצב של ניתוק של חשמל, ניתוק של מים וכשילד בן 3 אומר לך 'אני רעב' ולפעמים גם את זה אין לי.
דניאל בן-סימון: ברברה, בגלל שהיא מקבלת מזונות היא בעצם לא יכולה, היא תקועה, היא צריכה לבחור.
ברברה אפשטיין: היא לא צריכה לבחור, היא לא יכולה לבחור.
דניאל בן-סימון: אפילו לא יכולה, אלא אם היא תוותר על המזונות.
קריאה: היא לא יכולה לוותר על המזונות.
מזל כלפון: הם לא מסכימים לי, אני הלכתי אליהם ואני אראה לך גם את הבן אדם שישבתי אצלו, בכיתי, התחננתי, 'תהפוך לי את זה להבטחת הכנסה', 'לא'.
מזל כלפון: אמרתי, 'אבל יש לי שלושה ילדים קטנים, הם קטינים, אתה לא רואה מה אני עוברת בתוך הבית שלי', ועם כל העבר שאני עברתי עם משרד השיכון, ברוך ה' על הכוחות החזקים שלי שלא הייתי נרקומנית ברחוב ולא מכרתי את עצמי ועד היום, שאם אני אגיע למצב- - - המצב מתחת לאפס, שאני חיה בבית והבת שלי בת 16 תגיד לי 'אמא, אני רוצה לצאת עם חברות', ואני אגיד לה 'אין לי כסף' ואני אצטרך למכור את עצמי, צר לי, במדינה הזאת.
מזל כלפון: צר לי.
מזל כלפון: כשאתה יושב עם נסים קארו, 'אני לא מכיר את הסיפור שלך', תיכנס לוועדות, תראה איך הגרוש שלי בבית משפט לענייני משפחה, השופט אמר לי, 'תצאי החוצה עם שתי הבנות'.
מזל כלפון: אני סיפרתי לו את זה עכשיו.
מזל כלפון: איך אפשר?
מזל כלפון: תעמוד מול הבית שלי, ילדה בת 16 לא יוצאת החוצה, מכונת כביסה, שלושה חודשים אני בלי מכונת כביסה, אני מחכה לעובדת הסוציאלית שתעזור לי, אני לא יוצאת מהבית כי אין לנו במה לכבס בגדים, כבר נגמרו לי הכוחות הנפשיים לכבס ביד.
מזל כלפון: הילד לא הולך ללמוד, כי כל ראשון וחמישי הוא חולה, אני לא יכולה לצאת לעבוד.
מזל כלפון: כל ראשון וחמישי הוא חולה.
מזל כלפון: העובדת הסוציאלית של המעון התחננה ללשכה שתוריד את הכסף הזה, את הגרושים שאני אמורה לשלם במעון, היא אמרה, 'אני מצטערת, אני לא יכולה', למה?
מזל כלפון: כי אולי אני לא נרקומנית או אין לי עבר.
דניאל בן-סימון: ואת מקיימת את שלושת הילדים עם קצבה של כמה דמי מזונות?
מזל כלפון: אני מקבלת רק על הבנות מביטוח לאומי, הילד הקטן לא מקבל כלום חוץ מכסף ילדים, יש לי בעיה עם זה עם בית משפט לענייני משפחה.
דניאל בן-סימון: עדות נוספת.
עמליה עמית: אני באמת אמא גאה לילד אוטיסט, ילד מדהים, אבל אני לא יכולה מספיק להיות גאה כי מבזים אותנו.
עמליה עמית: הילדים שלנו הם ילדים מורכבים, יותר מורכבים מהילדים האוטיסטים הרגילים ולילדים כאלה אין פתרון בבתי ספר, אין מסגרת חינוכית מתאימה ולכן ההורים צריכים להישאר בבית.
עמליה עמית: כשאני אמא חד הורית צריכה להישאר בבית, אני לא יכולה להתקיים, אני לא יכולה לעבוד, אני יכולה להיות איתו ולעבוד איתו.
עמליה עמית: אני הצלחתי עם הילד הזה מאוד, הוא ילד שהתפרסם, חלק מכירים אותו, הוא ילד ששר עם אביב גפן בערב ווראייטי, הילד המתולתל ששר איתו זה דניאל.
עמליה עמית: הילד הזה לא לומד בבית ספר.
עמליה עמית: מילא הוא לא לומד בבית ספר, אתה צריך לשלם שכר דירה, אין לך כסף לשלם שכר דירה, אתה פונה למשרד השיכון ואתה אומר להם, אנחנו לא יכולים להתקיים ככה, אז הם אומרים, אין לך שלושה ילדים.
עמליה עמית: ילד אוטיסט עולה הון, הרבה מאוד כסף כדי שהוא יוכל לתפקד כבן אדם בעתיד.
עמליה עמית: אם אנחנו לא ניתן את ההון הזה הוא ייפול, הוא יגיע לבית משוגעים, הוא יגיע למקומות הכי גרועים שיכולים להיות ואני איבדתי את הילד והוא יתאבד בסופו של דבר.
עמליה עמית: היה לי אח שהתאבד, הוא גם היה אוטיסט.
עמליה עמית: בגלל שאני דמות ידועה ומוכרת פונים אליי הרבה הורים.
עמליה עמית: לפני זמן קצר פנתה אליי אמא שהיא במצב דומה, והיא אמרה לי שהיא עם קשיים מאוד גדולים, הילד שלה נמצא בבית, היא לא יכולה לעבוד והיא לא יכולה לתפקד, היא הייתה במצב שכמעט התאבדה.
עמליה עמית: בשנייה האחרונה הצלחתי להציל- - - משה, זה ששרף את עצמו, היא הגיעה למצב כמעט דומה כי היא לא יכלה להתקיים, הילד בבית, היא לא יכולה לעבוד, היא לא יכולה לשלם שכר דירה, בעל הדירה בא ואומר, 'אני מפנה אותך'.
עמליה עמית: הוא רצה לפנות אותה מהדירה כי היא לא שילמה לו כסף, המצב שקרה זה שהילד עצמו, הוא ילד עם בעיה של ויסות חושים נורא קשה, הוא לא יכול לגור ברחוב.
עמליה עמית: היא הייתה מוכנה לגור בחוף הים, ברחוב, רעש, אוטובוסים, לישון על מזרן.
עמליה עמית: ילד כזה לא יכול, אנשים לא מוכנים לקבל אותם לבית כי המצב של הילד הוא כל כך קשה שהם לא יכולים להתמודד איתו אז אין לה לאיפה ללכת.
עמליה עמית: הייתה לה אפשרות או להישאר בבית בכוח, או לצאת מהדירה לרחוב ואז להתאבד.
עמליה עמית: הצלחתי לגייס כספים מאנשים, ממשפחות, הורים לאוטיסטים, השגנו 12,000 שקל.
עמליה עמית: עד ספטמבר היא יכולה להישאר בדירה.
עמליה עמית: מספטמבר אני לא יכולה לגייס יותר.
עמליה עמית: היא עלולה להגיע למצב הזה שוב.
עמליה עמית: זה פחד אלוהים.
עמליה עמית: במדינת ישראל זה פחד אלוהים.
עמליה עמית: אני הייתי דיירת רחוב עם ילד אוטיסט מחוץ לבית במשך כמה חודשים עד שוורד סוויד עזרה לנו והשיגה לנו שכר דירה למשך תקופה מסוימת.
עמליה עמית: אי אפשר לחיות במדינת ישראל, אם גם במשרד החינוך לא פותרים את הבעיה של הילד, אם גם משרד השיכון לא מאפשר, אם גם הביטוח הלאומי נותן 2,200 שקל, אי אפשר לחיות מ-2,200 שקל ולשלם 3,500 שכר דירה.
דניאל בן-סימון: בן כמה הבן שלך?
עמליה עמית: עוד מעט 16.
דניאל בן-סימון: לפני עשר שנים היה יותר קל?
דניאל בן-סימון: זה הולך ומידרדר, מבחינת האפשרויות שלך לקיים אותו?
עמליה עמית: האמת היא שלפני עשר שנים אני חשבתי שהוא יכול יותר, היום אני מיואשת, היום אני יודעת שיש סיכוי שיקרה לנו אסון, שעוד שנתיים אנחנו נמות, כי אין לי לאן לקחת אותו.
עמליה עמית: אני פניתי למשרד החינוך, ודלית שטאובר אמרה לי שהיא יודעת שיש מצב ממש מסוכן, לא רק לו, לעוד ילדים.
עמליה עמית: אני לא ידעתי שאני אבכה, אני מתנצלת.
דניאל בן-סימון: שלמה, אתה רוצה להגיד כמה דברים?
שלמה מולה: אני מצטער מאוד- - -
עמליה עמית: רק עוד משהו.
עמליה עמית: אמרו לי שאם אין לי שלושה ילדים, ילד כזה זה כמו עשרה ילדים, לא שלושה, הוא לא יכול להיות לבד.
עמליה עמית: אפילו שהוא בן 16, זה כמו ילד בגיל 5.
עמליה עמית: אז איך הם אומרים לי כזה דבר, שאני צריכה שלושה ילדים בשביל שהילד שלי יחיה?
עמליה עמית: היא אמרה את אותו דבר בדיוק, זאת האמא שהשגתי לה מגבית, אחרת היא לא הייתה בחיים היום.
דניאל בן-סימון: זאת התקנה של משרד השיכון.
עמליה עמית: זאת תקנה של משרד השיכון, אבל אם הילד שלך נכה?
עמליה עמית: אז אמרו לי 'נכה אוטיסט?
עמליה עמית: זה לא מספיק נכה, הוא צריך להיות קשור לזונדה, אחרת הוא לא יכול לקבל'.
עמליה עמית: אבל אני לא יכולה לחיות, אני בן אדם שחי לבד, אין לי תמיכה.
עמליה עמית: הבן שלי הגיע מתרומת זרע.
עמליה עמית: לא ידעתי שזה כואב לי כל כך.
דניאל בן-סימון: נחזור אלייך, עמליה.
דב חנין: זו בדיוק מיטת סדום, אדוני.
דניאל בן-סימון: דב, דבר, אנחנו בישיבה יוצאת דופן, על המחיר האנושי של מדיניות ממשלתית לגבי הדיור הציבורי.
דב חנין: המדיניות הזאת, כשהיא מתורגמת לבני אדם זו פשוט רשעות, אין מילה אחרת לתאר את הדבר הזה.
דב חנין: זו פשוט רשעות, זו פשוט ההגדרה של הרוע.
דב חנין: כל התשובות הנוראיות האלה של שלושה ילדים ונכה הוא כזה ולא כזה, הדברים האלה, אין הגדרה אחרת להם חוץ מהמילה רוע.
שירלי שרון: ההרגשה היא כאילו שרוצים שנתאדה.
שירלי שרון: זה רעיון מעולה, אפשר ליצור משרפה לכולם ופשוט שישרפו אותנו.
שירלי שרון: אני חיה 16 שנה במרדף אחרי מציאות מטורפת.
שירלי שרון: יש לי ילד עם אוטיזם שהוא לא נראה לעין אבל הוא קשה, הוא 120% נכות.
שירלי שרון: לא סתם נקבעה הנכות הזאת.
שירלי שרון: אני יום יום בודקת בדק בית איך אני ממשיכה לחיות.
שירלי שרון: אני צריכה לטפל בו, ילד כזה עולה אלפי שקלים שאין לי אותם אז הוא לא מטופל גם.
שירלי שרון: אני לא מדברת רק על דיור, אבל הבסיס הוא לפחות אם הייתה לי דירה שבה אני אוכל באמת לחיות, לא 1,170 שקל לחודש, דיור או מענק כספי שיהיה לנו פתרון.
שירלי שרון: זה בלתי אנושי, אני מרגישה שאני צריכה להתאדות, אני לא מרגישה טוב כבר, אני 16 שנה נלחמת, אני מרגישה רע, רע מאוד.
דניאל בן-סימון: דב, רצית להמשיך?
דב חנין: אני לא רוצה לקחת יותר את רשות הדיבור של שלמה, אני רק רוצה במשפט, אדוני, לומר לך שבכל שבוע אני נתקל בכל מיני אנשים שפונים אליי והם קרבנות של מערכת שפשוט מתעללת בהם, אין לי מילה אחרת.
דב חנין: אנשים שנמצאים במצוקה, במקום שהמדינה תבוא ותתגייס ותיתן להם גיבוי, הם עומדים בפני מצב של דלתות סגורות וחלונות סגורים ואטימות מוחלטת מכל הכיוונים.
דב חנין: אני מנסה לעזור ולסייע כמיטב יכולתי אבל אני חייב לומר לך שאני רואה פה, אלה ממש לא מקרים אישיים, זו ממש שיטה, זו מערכת שהיא פשוט סגורה ולא ממלאת בכלל את התפקיד של לעזור לאנשים שנמצאים במצבי מצוקה.
דב חנין: לא רק שהיא לא עוזרת לאנשים שנמצאים במצבי מצוקה, אלא במובנים מסוימים היא אפילו מחמירה את המצב שלהם, כי היא מעמידה אותם פשוט בסיטואציה של ייאוש.
דניאל בן-סימון: תודה, דב.
דניאל בן-סימון: כן, שלמה.
שלמה מולה: אדוני, קודם כל אני מודה לך על הדיון ואני רוצה להגיד תודה לכל אלה שגם יזמו את היום.
שלמה מולה: בין היוזמים חבר הכנסת דב חנין.
שלמה מולה: האמת היא, כשאני שמעתי את ראש הממשלה בישיבת הממשלה אומר שהטרגדיה האישית של משה, האיש ששרף את עצמו, ראש הממשלה מגדיר זאת טרגדיה אישית של הבן אדם, זאת אומרת הכלב קבור שם, זאת אומרת מבחינתו, מבחינת ראש הממשלה, מדינת ישראל היא גן עדן, אין את הבעיה שלה, אין את- - -
קריאה: לא נוגע לו כלום, לא כואב לו כלום.
קריאה: הוא ישן טוב בלילה.
מזל כלפון: בדיוק.
מזל כלפון: אם הגיע לך מכתב מ כי לא שילמתי, כי אין לי, אני משלמת שכירות, מגיעים לי ניתוקים, אז אנחנו חיים בגן עדן.
דניאל בן-סימון: אנחנו נחזור אלייך.
דניאל בן-סימון: שלמה, בבקשה, תמשיך.
שלמה מולה: אני יודע שמאוד קשה לקיים דיון גם כשכמעט כל אחד שנמצא כאן יש לו סיפור אישי ואני יכול לספר לכם על המכתבים שאני מקבל, חלקם אפילו לא ידועים לכם, אנשים פונים אליי, כותבים אליי בשפה האמהרית, כי אין להם יותר למי לפנות.
שלמה מולה: הם חושבים שאני יכול להזיז הרים וגבעות.
שלמה מולה: זה לא בכוחי, אני אחד מבין 120.
שלמה מולה: אני חושב שמדיניות הדיור הציבורי של מדינת ישראל ב-25 השנים האחרונות, אני בקי במדיניות הזאת, היא מדיניות שיש בה הפרטה, מדינות של נישול, של ניצול, של התעמרות והתעללות באזרחים.
שלמה מולה: זאת ההגדרה, אין שום הגדרה אחרת.
שלמה מולה: אפשר לדבר באמת על הבעיות הפרטניות, למה הם עושים לך, למה הם עושים לה, למה עושים לו ולמה עושים לנו, אני רוצה להגיד לכם שאנחנו פה כמעט מדי שבוע ומדי שבועיים מגישים הצעות חוק לדיור בר השגה, לרכישת דירות, להגדלת תקציב, למתן מענקים, להגדלת השתתפות בשכר דירה.
שלמה מולה: כל יום יש קבוצה של חברי כנסת שכל הזמן אנחנו מגישים.
שלמה מולה: בסופו של דבר זו מדיניות של ממשלה, מדיניות שמכוונת.
שלמה מולה: אני לא חושב שזה המקום הנכון שנמצא כאן ישראל שוורץ, אני באופן אישי מאוד מעריך אותו ואני גם מכיר את הרגישות שלו כבן אדם, אני לא בטוח שידיו ורגליו לא כבולות ולכן אני לא חושב שישראל שוורץ הוא הבעיה.
שלמה מולה: אני מבקש מכם כולכם שתדעו, זאת מדיניות של ממשלה, מדיניות שממשלה רוצה להתנער מהאחריות שלה במתן דיור נגיש לאזרח.
שלמה מולה: הכול אפשר לספר, אבל בסופו של דבר זו מדינה שמעדיפה את העשירים על פני העניים, זו מדינה שרק עשירים יהיו בה, שהעניים, האנשים שידם אינה משגת, מבחינתם הם לא שווים.
שלמה מולה: אבל יש לי חדשות בשבילכם, ביום הבחירות יבואו אליכם, יבואו ספינים, מלא ספינים.
שלמה מולה: אני רוצה לסכם ולהגיד, אדוני היושב ראש, כל עוד שמדינת ישראל לא תקנה דירות ציבוריות וכל עוד שמדינת ישראל לא תחזור למדיניות של בניית דיור ציבורי, השוק לא יוצף בדירות ציבוריות ואני לא מאמין שהשתתפות בשכר דירה פותרת את הבעיה.
שלמה מולה: דרך אגב, למה אומרים השתתפות בשכר דירה?
שלמה מולה: כדי שאתם לא תהיו בתור כדי לקבל דירה, אני נותן לו שכר דירה, הוא נעלם מהעיניים שלי, הוא לא נמצא בסביבה שלי, אנחנו לא צריכים אותו.
שלמה מולה: לכן הכיוון צריך להיות, אדוני היושב ראש, הקצאת דיור ציבורי, רכישת דירות ציבוריות, במכרזים שמתפרסמים.
שלמה מולה: ראש הממשלה סיפר לנו סיפורים בוועדת התכנון והבנייה, אתה זוכר את חוק הווד"לים (ועדה לדיור לאומי)?
שלמה מולה: מה סיפרו לנו בחוק הווד"לים?
שלמה מולה: הנה, פותחים מחסומים ביורוקרטים כדי לאפשר הצפה של דירות בשוק.
שלמה מולה: יש לי חדשות בשבילכם, חוק הווד"לים נכשל כישלון טוטאלי, חוק התכנון והבנייה של ראש הממשלה תקוע ואין סיכוי, תקציב הדיור הציבורי לא גדל ולכן אין בררה, צריך להמשיך להיאבק על צדקת דרכה של המדינה הזאת, של האזרחים הטובים ואני אומר לכם, יש יד מכוונת, קוראים לה ראש הממשלה, שר האוצר, הם הכתובת.
דניאל בן-סימון: שלמה, תודה רבה.
דניאל בן-סימון: אמרת במשפט אחד, זה הכול עניין של השקפת עולם ומזה נובע הכול.
דניאל בן-סימון: ואני דווקא רוצה לפנות- - -
קריאה: זה היה גם לפניו.
שלמה מולה: השקפת עולם.
שלמה מולה: ראש הממשלה הזה מאז שנת 2003 הוא שר האוצר, הוא היה ב-96' ראש ממשלה, הוא הביא לנו את מדיניות ההפרטה, מכירת הדירות, לא לקנות דירות, להתעמר בחד הוריות, זה ראש הממשלה הזה.
קריאה: זה לא נכון, סליחה, אני לא מכוונת לראש הממשלה, זה ממשלות ישראל לדורותיהן.
דניאל בן-סימון: בדיוק, מקבל.
קריאה: זה לא פוליטי.
קריאה: מי שיצבע את זה פוליטית, הוא עושה- - -
שלמה מולה: טוב, התחלנו עכשיו את הדיון.
דניאל בן-סימון: אני מבקש לא להתפרץ לדיון עכשיו.
דניאל בן-סימון: יובל פרנקל, אני מבקש ממך, כמנכ"ל חברה משכנת, אולי החברה, תן לנו תמונת מצב באמת לא בירוקרטית אלא תמונת מצב של אדם ששומע את הקולות אלה, איפה הבעיה והאם אנחנו הולכים לקראת אסון או שאולי יש איזה שהיא תקווה.
דניאל בן-סימון: אתה עומד הרי מול האנשים האלה, אתה מטפל בהם ואני לא מקנא בך, בדילמות שאתה עובר כל יום ואנא ממך, תפשט לנו את התמונה, איך הגענו לכאן, איך יוצאים מכאן.
יובל פרנקל: קודם כל אני לא החברה, אני החברה השנייה בגודלה.
דניאל בן-סימון: מה אכפת לך שהעליתי אותך?
יובל פרנקל: תודה.
יובל פרנקל: אבל לא.
יובל פרנקל: קודם כל, אחרי מה שאנחנו שומעים כאן תהיה עתה דומיה.
יובל פרנקל: אני חושב שאנחנו נמצאים במצב לא מה יהיה אלא מה ישנו כבר.
יובל פרנקל: זה לא מצב של מה יהיה, אני יכול לומר שאני במקרה בימים האלה מסיים עשר שנים בתפקידי.
יובל פרנקל: כשאני הגעתי היו בעמיגור כ-600 דירות פנויות ברחבי הארץ, היום אנחנו במצב של פחות מ-200 והן לא פנויות, אלה דירות שמתפנות ומיד יש להן מועמד, אבל השאלה היא יותר עמוקה.
יובל פרנקל: קודם כל הקבוצה שבתור.
יובל פרנקל: עכשיו אני מוכרח לציין עוד פעם, אל נוכח המצוקות זה כלום, אל נוכח המצוקות, מה שאני אגיד, כל אדם שהוא בתור או כל אדם שלא נכנס לתור הוא 100% בעיה, אז כל מה שאנחנו נאמר יהיה כלום לעומת המצוקה שלו, אבל אני חושב שבשלוש השנים האחרונות יש שינוי משמעותי מבחינת השקעת המדינה, קודם כל בתחום של החזקת הדיור הציבורי, הרבה יותר כסף ממה שקיבלנו בשנים הקודמות, זה עוד לא מספיק, אבל אני מדבר מבחינת מגמה, וישנו דבר שפחות מדברים עליו, אני חושב שישראל שוורץ יכול לתאר אותו באריכות, המדינה כן בנתה, בניגוד למה שאומרים נבנו במדינה אלפי יחידות דיור, ישראל, אתה יכול לתת את המספר?
ישראל שוורץ: למעלה מ-20,000 יחידות דיור.
קריאה: בשנת תש"ח אולי.
דניאל בן-סימון: תש"ח היא גם שנה.
יובל פרנקל: קודם כל גם תש"ח הייתה שנה מכובדת- - -
דניאל בן-סימון: שנה חשובה גם, יש שיאמרו זאת.
יובל פרנקל: אבל דיור ציבורי התחיל להיבנות מ-49'.
יובל פרנקל: נבנה על ידי המדינה ועל ידי ממשלות ישראל דיור שמוגדר כדיור לקשישים אבל המשמעות הייתה תוספת.
יובל פרנקל: צריכים להבין, כל דירה שנבנתה כדירה לקשישים היא דירה שאותו קשיש- - -
שלמה מולה: אבל אתה שכחת ב-22-23 השנים האחרונות אוכלוסיית ישראל גדלה.
שלמה מולה: זאת אומרת בינתיים רק 1,300,000 עולים הגיעו.
יובל פרנקל: קודם כל, כשאומרים שלא נבנתה אף דירה, אני אמרתי מראש, אל מול המצוקה אני מרכין ראש ודומע כמו כולם, אבל אני חושב שגם צריך לראות את מה שכן נעשה.
יובל פרנקל: זה רחוק ממה שצריך להיות, אני חושב שצריך לחזור ולבנות דירות של דיור ציבורי, אנחנו לא חלוקים על זה, אבל אני חושב שחשוב שייאמר, רק בשנה האחרונה נוספו במערכת שאני חלק מתוכה 1,000 יחידות דיור נוספות, 650 חדשות ועוד מתחילה בנייה של 330 חדשות, כך שנכון שזה קטע שמשרת פלח מסוים של אוכלוסייה, אבל זה מוריד מהלחץ במקומות אחרים.
יובל פרנקל: עם כל זה אני לא רוצה שנפחית מהתמונה שהוצגה כאן.
יובל פרנקל: אנחנו נמצאים כל היום, גם במשרד השיכון, גם בחברות המשכנות, מול מצוקות שהולכות וגוברות כל הזמן והפתרון חייב להיות בזה שאנחנו נחזור למצב שמלאי הדירות הציבוריות יגדל בצורה דרמטית.
יובל פרנקל: אבל אני חושב שצריך לציין גם את הדברים החיוביים שנעשו.
יובל פרנקל: וגם הסיוע בשכר דירה, עוד פעם, זה רק לאלה שבתור.
קריאה: אבל בינתיים אנשים מתאבדים.
יובל פרנקל: אני חושב שמה שאת אומרת חייב להיות על לוח לבנו בעוצמה גדולה.
מזל כלפון: מתאבדים ונוער יורד ועבריינות.
דניאל בן-סימון: טוב, קיבלת מחמאות על האנושיות שלך, ישראל שוורץ, ואף אחד לא מפקפק בזה ואף אחד לא רואה בך כתובת לעוולות האלה, אבל משרד הבינוי והשיכון נתפס כמי שמייצג מדיניות ואוכף אותה והיא נתפסת בעיני הרבה אנשים.
דניאל בן-סימון: לפחות הקריטריונים שמופיעים פה נתפסים בלשון המעטה כלא הגיוניים ולכן אני נותן לך רשות דיבור ותתייחס שוב, לא לעניין הבירוקרטי, החלטות ממשלה, אלא מענה לשכבות שלמות שנופלות בין הטיפות.
ישראל שוורץ: לצערי הן לא נופלות בין הטיפות, הן נופלות לגמרי.
דניאל בן-סימון: אז עוד יותר גרוע, בבקשה.
ישראל שוורץ: קודם כל נושא הקריטריונים, קריטריונים זה תעדוף, קריטריון זה לא תורה למשה מסיני.
ישראל שוורץ: בוא נניח שיקום שר שיכון וראש ממשלה ויגיד 'כל חד הורית עם ילד אחד תקבל דירה'.
ישראל שוורץ: האם יקבלו יותר דירות בשנה ההיא מאשר שנה לפני כן?
ישראל שוורץ: הרי המגבלה היא מספר הדירות.
קריאה: אז צריך להשתתף בשכר דירה.
דניאל בן-סימון: אבל הוא עוד לא התחיל לדבר.
דניאל בן-סימון: ישראל שוורץ, דבר אליי, אל תענה, תדבר חמש דקות ברציפות.
ישראל שוורץ: אפילו פחות.
דניאל בן-סימון: אני מקדם בברכה את חבר הכנסת עמיר פרץ.
עמיר פרץ: באתי לגבות אותך.
דניאל בן-סימון: תודה רבה, הייתי זקוק לגיבוי הזה.
עמיר פרץ: אני פה.
ישראל שוורץ: הקריטריונים מנסים, בצורה יותר טובה או פחות טובה, לייצר תעדוף בין הממתינים ולתת את הדירה למי שנראה לנו כמי שזקוק יותר לדירה.
ישראל שוורץ: לא שחד הורית או משפחה עם שני ילדים לא זקוקה- - -
דניאל בן-סימון: אז השאלה היא של תעדוף, הקריטריונים נועדו- - -
עמליה עמית: אבל אלה קריטריונים לא הגיוניים.
ישראל שוורץ: יש לך הרבה אנשים בחדר ומעט כיסאות, אתה צריך להגיד מי יישב על הכיסאות האלה, כי אם תגיד שכולם יכולים לשבת, זה לא יוצר אף כיסא.
עמיר פרץ: או שאפשר לקנות עוד כמה כיסאות.
ישראל שוורץ: אני מתחבר למה שאמר עמיר, אלה לא הקריטריונים, זה מלאי הדירות.
ישראל שוורץ: ככל שמלאי הדירות יהיה גדול יותר, הקריטריונים יתאימו את עצמם.
דניאל בן-סימון: נכון, אבל המלאי הולך וקטן.
ישראל שוורץ: הוא קבוע.
ישראל שוורץ: הפסיקה מכירת הדירות, לשמחתנו, ולכן המלאי קבוע, למעט מה שאמר יובל, ובצדק, שנבנו ב-15 השנים האחרונות למעלה מ-20,000 דירות דיור מוגן לקשישים שגם ותיקים נכנסים פנימה וזה בהחלט משפר את המצב, אבל לא נותן תשובה לאף אחת מהגברות שיושבות כאן.
ישראל שוורץ: אבל בכל זאת, כדי לראות את התמונה, זאת כל התמונה.
דניאל בן-סימון: ותשובה לגברות שיושבות כאן?
ישראל שוורץ: התשובה לזה היא הצעת החוק.
ישראל שוורץ: אם מדובר בממשלה, משרד השיכון, ששר השיכון אריאל אטיאס, ואני לא חלק מהמפלגה, מנסה להגיש והגיש, 5% מהדירות שנבנות על קרקע המדינה, אתה דיברת בצרפת על 15%, אז הנה 5% מהקרקעות של המדינה נועדו לדיור ציבורי.
דניאל בן-סימון: אבל האוצר לא מקבל את זה.
ישראל שוורץ: אתה שואל אותי כמשרד השיכון?
ישראל שוורץ: זאת עמדת משרד השיכון וזאת העמדה של שר השיכון, בוקר וערב, הוא נלחם בכל העולם ואשתו כדי להעביר את זה.
שלמה מולה: והוא לא הצליח.
ישראל שוורץ: ובהערת שוליים אני אגיד שגם מה שהצלחנו לעשות, הצליח שר השיכון, במסגרת ועדת טרכטנברג, זה להגדיל את הסיוע בשכר דירה.
ישראל שוורץ: נכון שזה לא מה שצריך- - -
דניאל בן-סימון: ישראל, הרף של שלושה ילדים, זו תקנה שלכם?
ישראל שוורץ: זו תקנה שלנו שנובעת ממיעוט הדירות באזורי הביקוש.
דניאל בן-סימון: זאת אומרת עוני כמעט מוחלט עם שני ילדים לא מזכה?
קריאה: הפקידים במשרד השיכון, זה פה בממשלה צריכים לקבוע דברים כאלה.
ישראל שוורץ: יש דירה אחת ויש משפחה עם שלושה ילדים ועם שני ילדים ויש רק דירה אחת, מה תאמר?
ישראל שוורץ: שלושה ילדים.
ישראל שוורץ: נשמח מזה?
ישראל שוורץ: תרגיש עושה צדק מוחלט?
עמליה עמית: ואם זה ילד אוטיסט?
דניאל בן-סימון: ילד נכה, אוטיסט, ילד אחד או- - -
עמליה עמית: ואם זה ילד נכה הוא ייצא לרחוב וברחוב יישב שלושה חודשים, הוא יסתובב ברחוב באוהל, ילד אוטיסט שמפחד מכל רעש ופיפס, זה נקרא להתחשב באנשים האלה?
ישראל שוורץ: גברתי, אני לא מסוגל ולא יכול ולא רוצה להשיב לך בכלל, כי אני מרגיש ש- - -
עמליה עמית: אני מתקשרת לא בקשר אליי, בקשר אליה, אתם אומרים לי 'הילד שלך לא מספיק אוטיסט', לא מספיק נכה?
עמליה עמית: 'הילד שלך לא מספיק נכה', זו לא תשובה.
רותי לביא: מי שעבר את הקריטריונים לזכאות, גם אם עדיין לא קיבל דירה, מקבל סיוע בשכר דירה.
רותי לביא: כלומר שהקריטריונים הקשיחים- - -
דניאל בן-סימון: גברתי, את מדברת בשם מי?
רותי לביא: אני יותר משנה רצה עם נפגעי דיור.
דניאל בן-סימון: רק שנייה, ישראל, האם סיימת?
ישראל שוורץ: עוד מילה אחת ואני אסיים.
ישראל שוורץ: מה שקרה גם, הצלחנו בעקבות ועדת טרכטנברג גם להגדיל את הסיוע בשכר דירה לרוב המשפחות ומעבר לזה לממתיני דיור ציבורי, להגדיל את הסיוע בשכר דירה בשיעור שנראה כמעט סביר, כלומר ההמתנה פחות קשה.
דניאל בן-סימון: לפי מה שאתה אומר, ישראל, לפי התנגדות האוצר, לא צפוי גידול בבניית דירות, לפי מה שאני מבין- - -
ישראל שוורץ: בערים ממש לא.
דניאל בן-סימון: זאת אומרת הגענו למצב קטסטרופלי.
דניאל בן-סימון: מעכשיו אנחנו לא דיור ציבורי- - - רותי לביא תדבר, אחר כך אני רוצה לפנות לוורד סוויד.
דניאל בן-סימון: אני רוצה לפנות אלייך כנציגת משרד ראש הממשלה.
ורד סוויד: כנציגת הרשות למעמד האישה.
דניאל בן-סימון: בשמחה.
דניאל בן-סימון: רותי, בבקשה.
רותי לביא: אם עדיין אין מספיק דירות, עדיין, מי שהוכר כזכאי לדיור ציבורי יכול לקבל סיוע בשכר דירה, מי שלא מוכר כזכאי, הסיוע, אם הוא ניתן, שונה, ולכן שינוי הקריטריונים לא צריך לחכות עד ששר האוצר יואיל בטובו להביא לנו דירות, אפשר כבר היום לשנות את הקריטריונים.
רותי לביא: זה דבר אחד שחשוב להגיד.
עמליה עמית: אם אני מקבלת 2,500 מביטוח לאומי ומשלמת 3,500 שכר דירה ומקבלת עוד 1,000 שקל סיוע, זה מספיק הסיוע?
עמליה עמית: אין לי ממה לחיות.
מזל כלפון: אני מקבלת 3,200 ומשלמת את זה בדיוק לשכירות.
דניאל בן-סימון: בבקשה תסכמי, רותי.
רותי לביא: מכיוון שגם אני הוצאתי אליך מכתבים יחד עם נפגעי דיור ציבורי אז אני פונה כאן בשם כל הנשים, אבל לא רק נשים- - -
עמליה עמית: אבל אני לא מקבלת- - -
רותי לביא: את צודקת, זה מה שאמרתי, צריך להרחיב את הקריטריונים.
רותי לביא: שני דברים, אחד, אני מאוד מבקשת ואני אומרת את זה בכנות, תפסיקו לנפנף אותנו עם מכתבים סטנדרטיים ולאור מה שקרה לאדם שנפנפו אותו כל הזמן עם מכתבים סטנדרטיים, אני חוזרת ואומרת, אנחנו כל הזמן מקבלים מכם את אותו מכתב, אין שום התייחסות לאנשים, אין שום רצון לקבוע איתם פגישה, פנינו אליך מספר פעמים, ותפסיקו לזרוק אנשים מהבית.
רותי לביא: הדבר השני שגם הוא חשוב, נשים הן נשים גם אם הן לא אמהות וגם אם הן מבוגרות מעל גיל 50.
רותי לביא: אני יודעת לפחות על שלושה מקרים של נשים מעל גיל 50 שמשרדך טען בעקשנות שהפתרון שהוצע להן הוא דיור מוגן אצל קשישים.
רותי לביא: לא ייתכן מעל גיל 50 להשליך אנשים, סליחה, למוסדות סיעודיים.
רותי לביא: תודה.
דבורה לוי: אני בת 62 ומתקיימת מקצבת זקנה והשלמת הכנסה בסך 2,700 שקל ומתגוררת עם הבת שלי שהיא אם חד הורית עם שני תינוקות וההכנסה שלה 3,200 ₪, היא לא יכולה לעבוד בגלל בעיות רפואיות.
דבורה לוי: כל החיים עבדתי ופרנסתי את עצמי ואת בתי היחידה.
דבורה לוי: אני מחוסרת דיור מזה 25 שנה, במהלך תקופה זו ופניות רבות לפרזות לעזור לי בדיור ציבורי, בכל פעם נעניתי בסירוב בתואנה שאני לא עומדת בקריטריונים כי יש לי רק בת אחת.
דבורה לוי: עברתי 42 דירות במהלך תקופה זו, בתחושת חוסר אונים נוראית.
דבורה לוי: כל מעברי הדירות החלישו אותי פיזית, נפשית וכלכלית.
דבורה לוי: בעצם החיים שלי הפכו להיות חסרי יציבות ושבריריים שוב ושוב.
דבורה לוי: בקיץ האחרון הצטרפתי למחאה למאבק מחוסרי הדיור בקרית יובל, קטמונים ועם פלישות לשטרן ובמאהל קרית יובל התגוררנו שלושה חודשים, אני, בתי ושני התינוקות וזה היה בתקופת החגים.
דבורה לוי: עברנו פינוי אלים ומשם עברנו לפינסקר, פלשנו, עברנו פינוי אלים, אני ובתי נפצענו והתפנינו לבית חולים באמבולנס.
דבורה לוי: לסיכום, בעיית הדיור הציבורי בעיניי התחילה אי שם בשנות ה-50 כאשר הוריי הגיעו לארץ ממרוקו, משפחות על גבי משפחות, פליטים ללא רכוש, עקב הקמת המדינה.
דבורה לוי: המדינה הקצתה לכל יהודי קרקעות, לנו ניתנו מעברות שהפכו לדירות שיכונים כאשר כל משפחה עם כל הנפשות, לפעמים גם עשר נפשות בתוך דירת שיכון אחת שאף אותה לא קיבלנו בסוף.
דבורה לוי: אני שואלת איפה הצדק החלוקתי, אני ממשיכה להיות פליטה, כמו שהוריי היו.
דבורה לוי: למה אנחנו, הדור הזה והדור שאחריו, עוד ממשיכים לסבול מחטאי העבר?
דבורה לוי: מתי יבוא התיקון, מתי יתייחסו לזכויות שלנו במדינה הזאת?
דבורה לוי: למה אחד מקבל את כל הזכויות הלגיטימיות והשני לא, אני כבר דור שלישי?
דבורה לוי: לסיכום אני דורשת שינוי קריטריונים, שכל משפחה שחיה מתחת לקו העוני שתהיה זכאית לדיור ציבורי.
דבורה לוי: בי"ת, אני מבקשת שכל הדירות שייבנו, שיוקצו 10% לטובת הדיור הציבורי.
דבורה לוי: גימ"ל, אני מבקשת שלא יהיו פינויים מכל מיני סיבות שהן לרחובות.
דניאל בן-סימון: עמיר, אני רוצה לומר לך שבצרפת יש דיון עכשיו להעלות את העניין הציבורי מ-15% ל-20%, שבכל שכונה, ולו היוקרתית ביותר, לא 5%, לא 10%, 20% לדיור הציבורי, ופה גם על ה-5% שמשרד השיכון ביקש, התשובה היא שלילית.
דניאל בן-סימון: זאת אומרת שאנחנו מגיעים למצב של שוק חופשי לחלוטין, שלמדינה אין שום אמירה בעניין הזה.
דניאל בן-סימון: רוני, בבקשה, בקיצור נמרץ.
רוני אלוני סדובניק: אני כאן מייצגת את לשכת עורכי הדין ואת הוועדה למעמד האישה.
רוני אלוני סדובניק: אני עוסקת בדרך כלל בייצוג נפגעות ונפגעי פדופיליה וגילוי עריות, ובאתי לדבר בשם הקבוצה הנפגעת ביותר באוכלוסייה, שאני בטוחה שחלק מהאנשים שנמצאים כאן מכירים את התופעה.
רוני אלוני סדובניק: יש קבוצה מאוד גדולה של ילדים שנפגעים בתוך המשפחה וחייבים בגיל 16, 17, 18, לצאת מהבית הפוגע לדיור מחוץ למקום הפוגע כדי להתחיל איזה שהוא תהליך שיקום.
רוני אלוני סדובניק: קודם כל להתרחק מהפוגע, סבא, אבא, דוד, אח, והם לא זכאים לקבל בגלל שהם בודדים ויחידים.
רוני אלוני סדובניק: עד גיל 18 יש כל מיני סידורים, בגיל 18 ודקה הם ברחוב ועמותת עלם יכולים לספר על כמה מדובר, מדובר בעשרות אלפי ילדים וילדות, נערים ונערות והם הופכים לבני 20 ו-25 ואין להם לאן ללכת, הם גרים ברחובות, הם הולכים למקרבן חדש כדי שייתן להם קורת גג, שיסרסר אותם, שינצל אותם בפעם השנייה, כי אין להם סיוע בשכר דירה.
רוני אלוני סדובניק: פנינו לשר השיכון ולמנכ"לו וביקשנו שקבוצה זו של נפגעי גילוי עריות, אשר מוכרים על ידי הרווחה, יש אישורים, או שעשו הליך פלילי מול הפוגע, יש רקורד ואישורים לתלונה שלהם, שיוכלו בצורה קלה ומהירה לקבל מיד בגיל 18 סיוע בשכר דירה.
רוני אלוני סדובניק: התשובה הייתה שלילית.
רוני אלוני סדובניק: זה הכול.
דניאל בן-סימון: נציג האוצר פה?
דניאל בן-סימון: אחרי עמיר פרץ תתכונן לתשובה שלך, בבקשה.
עמיר פרץ: אדוני היושב ראש, קודם כל אני מברך על הדיון הזה, על היוזמה הזאת, בשעה הזאת.