GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מרינה סולודקין: דרך הפייסבוק יש זעקה של גברים.
אורית זוארץ: וטרנסג'נדרים.
מרינה סולודקין: שרוצים את השיקום אחרי זנות.
גלעד נתן: לבקשתה של יו"ר הוועדה, אחד הדברים שאני עובד עליו עכשיו הוא סקירה של כל הנושא, כולל גברים וטרנסג'נדרים בישראל.
גלעד נתן: גם חינוך למבוגרים וגם הכשרה מקצועית אלה שני תחומים שעברו קיצוצים תקציביים מאוד משמעותיים, ובעצם לא נגישים היום לאוכלוסייה הכללית אלא רק לאוכלוסיות יעד מוגדרות, וגם אוכלוסיות היעד המוגדרות האלה לא תמיד מצליחות לממש את הזכאות שלהן, כי אין תקציב, אין מספיק קורסים, אין קורסים שמתאימים מספיק לקבוצות, אז אוכלוסייה שלא מוגדרת כאוכלוסיית יעד, וגם צריכה מסגרות שנפרדות שאין היום, כלומר אחת הבקשות שעלו, זה שיהיו מסגרות נפרדות – לא תמיד נשים מגיעות ומצליחות להסתדר במסגרת הכללית – המסגרת הזאת לא קיימת.
אורית זוארץ: כלומר הקמת מסגרות לקהל יעד ולקבוצות ממוקדות.
גלעד נתן: כן, זה גם לא קיים.
גלעד נתן: ראיתי נכונות, כשביצעתי את הסקירה, מצד המשרדים, לטפל בנושא.
גלעד נתן: צריך לזכור שהמצב התקציבי שלהם אינו מזהיר, בלשון המעטה.
אורית זוארץ: הדיון הזה מתקיים בהמשך לדיון שקיימנו עם שר הרווחה, שדיבר בצורה מאוד מפורשת על כך שזנות היא לא בחירה, שזנות היא תוצאה של נסיבות חיים קשות, שהמדינה צריכה לקחת אחריות, ואני חוזרת על דבריו כפי שנאמרו לפרוטוקול, והעובדה שיש צורך בהקמת מסגרות גם בתוך משרד הרווחה וכמובן, בשיתוף משרד התמ"ת – בשיתוף פעולה או במסגרות נוספות בתמ"ת, שייתנו מענה לאותם קורבנות.
אורית זוארץ: הדיון הזה התחיל אחרי קידום הצעת החוק לאיסור צריכת שירותי מין וטיפול בקהילה, והשאלה של קורבנות זנות – מה יהיה אתנו, איך אנחנו נוכל לחזור ולהשתלב בעולם התעסוקה, פרנסתנו נפגעת.
אורית זוארץ: היו כאן האשמות מאוד קשות של נשים בזנות וטרנסג'נדרים וטרנסג'נדריות, שאנחנו בקידום החקיקה פוגעים בפרנסתם.
אורית זוארץ: לכן זו היתה הצעה של השר ושל נציגים נוספים בדיון, ודובר באופן מפורש על הרחבת סל השירותים ויצירת סל שירותים שיותאם לקורבנות זנות.
אורית זוארץ: אנו עומדים ערב הכנת התקציב לשנת 2013, ואנחנו מתחברים כאן לדברי השרים, כפי שנאמרו – לא רק על-ידי שר הרווחה; גם על-ידי שרים אחרים בכל מה שקשור בטיפול בקורבנות ומתן מענה.
אורית זוארץ: אני רוצה לשמוע את נעמה ריבלין, מנהלת סלעית, כמי שמנהלת הוסטל ומערכת שלמה שמלווה ומשקמת נשים קורבנות זנות.
אורית זוארץ: לגבי גברים וטרנסג'נדרים, כפי שאמר ד"ר גלעד נתן, הנושא הזה יעלה על סדר-יומה של הוועדה, כי אין שום גורם אחר בתוך הבית הזה, שמוכן לקחת אחריות על הסוגיה הזאת.
אורית זוארץ: אנחנו נבחן את זה בצורה ממוקדת, ונדאג שבתקציב תהיה התייחסות מפורשת גם לגברים שהם קורבנות זנות וטרנסג'נדרים.
נעמה ריבלין: לגבי טרנסג'נדרים, חשוב לי לציין, אם כי זה לא מספיק, וכן צריך לתת לזה מענים ייחודיים – בשנה האחרונה אנחנו מטפלים בכ-20 טרנסג'נדרים, וזה רק עולה ועולה.
נעמה ריבלין: הם כן רואים בנו כתובת, ומגיעות אלינו, ואפילו קבוצה ייעודית לעניין הזה.
נעמה ריבלין: אני חושבת שהם צריכים מענים ייחודיים, וזה לא המקום.
נעמה ריבלין: לגבי תעסוקה ותעסוקת נשים, סלעית הוקמה לפני כארבע שנים, ובמהלך שלוש שנים וחצי טיפלנו בכ-400 נשים שונות בשנה.
נעמה ריבלין: נושא התעסוקה הוא אחד מהמרכזים השיקומיים שלנו – הוא מאוד מרכזי בתהליך השיקומי, מעבר לחלק הנורמטיבי של לקום בבוקר ולתפקד ולשנות את אורח החיים של לילות אפלים ובקרים יעילים – מעבר לזה אנחנו מאמינות שרק כאשר אשה תרגיש עצמאית כלכלית, ותדע שהיא שווה בזכות עצמה, באמת יחל תהליך השיקום, אחרת בראש שלהן תמיד המחשבה, גם אחרי תהליך השיקום והעיבוד הנפשי, המחשבה היא שאני צריכה גבר כדי להתקיים.
נעמה ריבלין: השיקום התעסוקתי הוא מאוד חשוב, יש לנו רכזת תעסוקה במשרה מלאה, שמלווה את הנשים מהיום הראשון, מכירה אותן ועושה השמה לכל אשה בהתאם ליכולתה.
נעמה ריבלין: בממוצע כ-30 אנשים משתלבות בשנה בתעסוקה.
נעמה ריבלין: המגוון התעסוקתי הוא בהתאם ליכולת האשה, אבל השמיים הם לא הגבול אלא הרבה יותר נמוך מזה.
נעמה ריבלין: המעסיקים הידידים שלנו הם מעסיקים שיודעים על האשה ועל השיקום שלה, ושהיא נמצאת בתהליך שיקומי, ואנחנו מלווים אותה ואת המעסיק בתהליך הזה.
נעמה ריבלין: הן משתלבות מאוד יפה בתחומים של מכירה – קופאיות, בעיקר ברשת AMPM, סופר פארם, טיב טעם, במטבחים, מסעדות.
נעמה ריבלין: הן מתקדמות מאוד יפה, כי כשפותחים להן את הדלת, הן מוכנות לתת את הנשמה.
נעמה ריבלין: לפעמים צריך אפילו לעזור להן להבין, שמותר גם לשים גבולות.
נעמה ריבלין: הם מתקדמות להיות אחראיות משמרת, עושות עבודה מאוד יפה, אבל די מהר הבנו שבלי קורסים ובלי משהו שנותן מענה להכשרה מקצועית, הן ידשדשו בתחום המכירות, והמקסימום - להיות אחראי משמרת.
נעמה ריבלין: באופן וולנטרי, וגם כשדיברתי עם גלעד, עשינו כשלושה קורסים בשנה – הכול מתרומות.
נעמה ריבלין: זה לא סיסטמטי אלא בהתאם למה שעולה מהשטח ובהתאם למה שידנו משגת ומי מוכן לתרום.
נעמה ריבלין: היו שני קורסים, בימים אלה מסתיים קורס שני בג'ון ברייס, בתרומה, בתחום של מחשבים והכרת המחשב - וורד, אקסל, כדי להכין נשים לעולם תעסוקתי קצת יותר מתקדם.
נעמה ריבלין: קורסי בישול עם בית ספר לבישול, בתחום קונדיטוריה, כדי שגם אם ישתלבו בתחום המטבח, זה יהיה לא רק לחתוך מלפפונים.
נעמה ריבלין: עיצוב אופנה – פעמיים התקיימו קורסים עם בית ספר לאופנה בנושא של סטיילינג, וכל זה בתרומה של אנשים טובים, וזה לא שיטתי.
אורית זוארץ: מה זאת אומרת, תרומה?
אורית זוארץ: הרי הפעילות של סלעית ממומנת על-ידי משרד הרווחה.
נעמה ריבלין: לא למלגות, לא להכשרות מקצועיות.
אורית זוארץ: אז בעצם תהליך השיקום הוא תהליך שיקום רגשי, פיזי, נפשי וכל מה שקשור לתעסוקה?
נעמה ריבלין: רכזת תעסוקה היא חלק מהתוכנית, היא מתוקצבת כאיזושהי הבנה, שצריך לעזור להן – לא בהכשרות מקצועיות, זה הכול היה בהתנדבות.
נעמה ריבלין: ראינו צורך – פנינו לבית ספר לבישול, ראינו צורך - עיצוב אופנה.
נעמה ריבלין: ברגע שנוצרו קשרים, זה פעם שנייה ושלישית קורה.
שלמה מולה: למה התמ"ת לא מממן?
אורית זוארץ: תכף נבדוק.
אורית זוארץ: נשמע מה קורה היום, ואז נשמע את התמ"ת ואת משרד הרווחה.
נעמה ריבלין: לפעמים אנחנו עוזרות לאשה באופן פרטני, להגיע לקורס ייעודי דרך מה שהיא זכאית בהבטחת הכנסה – אם היא מוכרת בנכות נפשית, היא זכאית, אבל אין הגדרה מתוקף ביותן משתקמות בזנות שום הגדרה ייעודית, כלומר אם במקרה היא מוכיחה שהיא זכאית לסל שיקום, או עברה תהליך של אבחון כמוכרת נכות נפשית, היא זכאית לקורסים, אבל אנחנו הגענו למסקנה, ובארבע השנים שאנחנו מלוות אותן, כשהן מופנות לקורסים לבד, יש הרבה יותר אחוזי נשירה; כשאנחנו ליווינו קורס, ונרשמו 15 נשים, 12 או 20 נשים, כמעט כולן סיימו את הקורס – אחוזי נשירה נמוכים.
נעמה ריבלין: אנחנו מלווים את הקורס הזה על-ידי אשת מקצוע שלנו, שמלווה את הקורס, ואז יש גם פחות נשירה.
נעמה ריבלין: הן מרגישות שגם הפן הרגשי מקבל שם מענה.
נעמה ריבלין: אם יקומו בבוקר, ויגידו: למה לי לקום?
נעמה ריבלין: למה צריך – הן לא רואות את התקווה, ואז הן נושרות מקורסים; כשזה מלווה בפן רגשי, זה מצליח.
נעמה ריבלין: יש לנו אחוזים של לפחות 60 או 80 אחוזים של נשים שמסיימות את הקורסים.
נעמה ריבלין: מאוד חשוב להקים קורסים ייעודיים בתחומים שייתנו אופק וחזון – גם בתחום של ניהול משרד, הנהלת חשבונות, מחשבים, עיצוב גרפי וכל הדברים שיכולים לקדם אותן.
נעמה ריבלין: בשנה האחרונה הגיעו אלינו הרבה מאוד פניות דרך קו סיוע אוכלוסיית נשים, שחלקן גם אקדמאיות, ולאו דווקא התדמית של זנות הרחוב, שצריך לתת לה הכשרה מקצועית, אבל גם אם יש תואר אקדמאי, לפעמים גם תואר שני, היא לא מסוגלת לעסוק בתחום בגלל עניינים רגשיים, ושוב צריך ללוות אותה, לפעמים באיזושהי התמחות, כדי להרגיש שווה, ולחזור לעבוד במה שלמדה מלכתחילה.
אורית זוארץ: אם אני מבינה נכון, את מציעה סל שיקום, שיכלול גם התייחסות ממוקדת ותקצוב לכל סוגיית ההכשרות המקצועיות.
אורית זוארץ: אנחנו בהחלט מדברים על הכשרות מקצועיות, ומבחינתנו, גם האקדמיה היא לא מחוץ לתחום.
אורית זוארץ: קיימנו דיון במסגרת אחרת בכנסת על חד-הוריות שמוסללות ברוב המקרים למסלולי תעסוקה מאוד ממוקדים, והמסלול האקדמי, שהיה פיילוט, אבל הסתיים, חסום בפניהם, אז מבחינתנו, המענה צריך להיות רחב ככל שניתן.
נעמה ריבלין: נכון.
נעמה ריבלין: נשים שהן זנות, ו"זכו" להיות גם מכורות לסמים לשעבר, דרך הרשות למלחמה בסמים הן זכאיות אפילו למסלול של לימודים אקדמאיים, למלגות.
נעמה ריבלין: זה מסלול שאנחנו משתמשות בו, אבל יש גם נשים שלא השתמשו בסמים, והן לא יכולות לקבל את המענים דרך שם.
נעמה ריבלין: אם היתה הכרה ייעודית גם בעניין של שיקום זנות, זה היה מקדם את העניין, והן לא היו צריכות להוכיח שהן פגועות נפש או זכאיות מסיבה אחרת שנלוית לזנות.
אורית זוארץ: כלומר בעצם הרציונל שעומד מאחורי תכנון וחשיבה ויצירת סל שיקום כולל לשורדות זנות הוא בשיתוף פעולה בין משרד הרווחה לתמ"ת.
אורית זוארץ: אגב, פנינו גם לשר השיכון, כי אחת הסוגיות שעלו זה שאני עוברת תהליך שיקומי ומשתלבת בעולם התעסוקה, אבל אני עדיין לא מצליחה לממש את יכולתי לרכוש בית או אפילו לשכור בית.
אורית זוארץ: בהרבה מקרים הן נופלות על הציר הזה של דיור, לכן אנחנו רואים את זה בצורה הרבה יותר רחבה – זה תעסוקה, דיור, זה שיקום בריאותי, זה שיקום נפשי, כל הרצף.
אורית זוארץ: אפרת שרעבי, משרד הרווחה, בבקשה.
אורית זוארץ: נשמח אם תעדכני אותנו גם מה התפתח מאז הדיון עם השר – אם יש לך הודעות לוועדה.
אפרת שרעבי: ראשית, אני מציינת שהמשרד מממן נכון להיום ב-100 אחוז את מסגרות הזנות שקיימות במדינה.
אפרת שרעבי: אנחנו מונים את זה בהיקף של 6.4 מיליון ₪ לשנת 2012, את כל מסגרות הטיפול – יש בחיפה, אופק נשי, שלא נמצא כאן, וגם למסגרת הזאת יש רכזת תעסוקה שאנחנו מממנים, והיא מטפלת בכל היבטי התעסוקה של הנשים במסגרות שלהן.
אפרת שרעבי: התקציב אמנם בשנת 2012 מעט קוצץ בגלל קושי של הרשויות, להשתתף בעלות של 25 אחוז.
אורית זוארץ: אתם דורשים מאצ'ינג מהרשות המקומית?
אורית זוארץ: אבל המרכזים הם אזוריים – איך אפשר לדרוש מעיריית תל-אביב שתממן ב-25 אחוזים פעילות מרחבית?
אורית זוארץ: צריך לבקש מכל הרשויות.
אפרת שרעבי: זה משהו שאנחנו חושבים עליו.
אורית זוארץ: או לממן את זה מהמשרד.
אפרת שרעבי: חלק מהנשים בחיפה, בבאר שבע וגם בתל-אביב הן תושבות המקום.
אפרת שרעבי: יתר הנשים – אנחנו נפעל בהתאם לרשויות.
אורית זוארץ: למיטב ידיעתי, רוב הפונות לסלעית הן לא תושבות תל-אביב.
נעמה ריבלין: 75 לא תושבות תל-אביב.
נעמה ריבלין: 25 זה כאלה שזרוקות כבר הרבה שנים, אז יש כתובות בתל-אביב, אבל בשלוש שנים זה לא עלה על 25.
אורית זוארץ: אז המאצ'ינג של הרשויות המקומיות, ולכן קיצצתם.
אפרת שרעבי: ממש מעט- משהו כמו 10 אחוז.
אורית זוארץ: זה אוויר לנשימה במקרים מסוימים.
אורית זוארץ: מה יהיה ב-2013?
אפרת שרעבי: כרגע אנחנו פועלים כדי לבנות מודלים לתפעול כל המסגרות, לגלם את כל העלויות, ההוצאות הקבועות, ההוצאות המשתנות – כל ההיבטים, של כשאשה נכנסת למסגרת כזאת, מה היא צריכה, איזה סוג של טיפול.
אפרת שרעבי: כל ההוצאות של התעסוקה, כלומר מנסים לראות כמה.
אורית זוארץ: מתי תוכלו להציג את זה בפני הוועדה?
אפרת שרעבי: משנת 2013, כך יהיה התקציב לפי תעריפים.
אפרת שרעבי: לכן צריך לבנות מודל.
אפרת שרעבי: אני מניחה שלקראת תחילת השנה הבאה נהיה יותר חכמים והדברים יהיו יותר מסודרים, כי בשנים האחרונות התוכנית פעלה כפיילוט, כלומר נתנו לדברים לזרום.
אפרת שרעבי: היום יש לנו יותר ניסיון.
אורית זוארץ: הפקתם לקחים, אתם מבינים מה הצרכים שעולים?
אפרת שרעבי: ניסיון לא יסולא בפז.
אורית זוארץ: אני מקווה מאוד שזה גם יתורגם לתקציב ולפעולות.
אורית זוארץ: לגבי הטרנסים והגברים – האם בתוכנית הזו שאתם מקדמים עכשיו, תיקחו בחשבון גם את הנושא הזה?
אורית זוארץ: זה לא על סדר-היום, אבל חשוב לנו לחדד את זה בכל פעם מחדש, כי כל פעם מתקצבים פרויקטים, מקצים לזה משאבים.
אורית זוארץ: אין שום התייחסות – לא לגברים, לא לנערים.
אורית זוארץ: גיל הכניסה לזנות - 13, 14 בישראל גם של נערים.
אורית זוארץ: כשמדובר בזנות, מדובר גם בזנות נערים.
אפרת שרעבי: אני יודעת שבתחום של טרנסג'נדרים שהם בני נוער, יש דירות שמופעלות.
אורית זוארץ: אנחנו מדברים על התייחסות כוללת ורחבה ולא על דירה שנותנת מענה נקודתי.
אורית זוארץ: אני מדברת על עבודה מערכתית, כפי שעשו בתוכנית הלאומית למאבק ולטיפול בזנות – תוכנית לאומית, שתכלול פרק שלם, שיתייחס לאותן אוכלוסיות.
אפרת שרעבי: התחום הזה בחיתוליו מבחינת כמה- --
אורית זוארץ: ממש לא בחיתוליו; כל סוגיית הטרנסים בישראל- - -
אפרת שרעבי: אני מדברת על איך אנחנו פוגשים אותו ולא על ההיקפים.
אפרת שרעבי: יכול להיות שחלק מהנתונים יובאו במסגרת הסקר הלאומי שאנחנו מפעילים אותו, והוא מאוד התקדם במסגרת פגישות שאנחנו עושים עם החוקרים.
אפרת שרעבי: עשינו כברת דרך רצינית מאוד.
אפרת שרעבי: בימים אלה ממש יוצאים החוקרים לאיתור ולתחקור, ואנחנו מתקדמים מאוד בהיבט הזה, כי זה מחקר מורכב ומסובך מאוד.
מרינה סולודקין: כמה אנשים בערך במשרד הרווחה עובדים בתחום שיקום מזנות?
אפרת שרעבי: משרד הרווחה מעביר את התקציבים למסגרות השונות.
אפרת שרעבי: יש לנו נציגים, שהם מפקחים מחוזיים בכל רשות, ואנחנו נמצאים בקשר עם המסגרות.
אפרת שרעבי: המפקח לא מפקח רק על הנושא בזנות אלא הוא מפקח על נושאים נוספים שנמצאים ברשות, ושהם בתחום אחריותו.
אפרת שרעבי: אני ממונה על התחום של זנות ושל כתות.
אפרת שרעבי: יתר המפקחים עושים דברים נוספים.
אפרת שרעבי: המשרד מעביר את התקציב למסגרות, ונמצא אתם בקשר.
מרינה סולודקין: וכמה במסגרות עובדים?
מרינה סולודקין: אני חושבת שאנחנו צריכים לבקש משר הרווחה פגישה של חברי הוועדה, חברי הכנסת - הגיע הזמן לעשות תכנון מחדש.
מרינה סולודקין: אנחנו יודעים את התחומים, שעובדי סעד, יש הרבה, וגם יש הרבה בעיות, כי הם מוציאים את הילדים מהמשפחות הנורמטיביות, אז הוא צריך לחשוב על חלוקת המשאבים מחדש.
מרינה סולודקין: זה תחום ראוי מאוד, וצריך להרחיב בו את המשאבים.
שלמה מולה: יש עובדים סוציאליים ברשויות שעוסקים ממוקד עם האוכלוסייה הזאת?
אפרת שרעבי: ככל שידוע לי, לא.
אפרת שרעבי: יש כל כך הרבה נושאים.
אפרת שרעבי: זה בעצם תת-התמחות.
שלמה מולה: בנטל העומס שיש על עובדים סוציאליים בטיפול במשפחות – עובדת סוציאלית אחת מטפלת במאות תיקים, אם יגידו לה: גם תטפלי באוכלוסייה כזאת, נראה לי שזה לא רציני.
שלמה מולה: לכן, אם רוצים לעשות, צריך לעשות משהו מאוד מתוכנן ומקצועי.
שלמה מולה: תהליך שיקום שנשים מסוג זה עוברות, וגם גברים, זה תהליך שהוא מצריך הרבה מאוד מאמץ ואנרגיה.
שלמה מולה: לכן אני לא יודע, אם חשבתם להקצות תקן לעניין, או יכול להיות חצי תקן בעיר כזאת ואחרת, אבל זה צריך להיות משהו מאוד ממוקד.
אפרת שרעבי: אני לא יודעת אם ברשויות עצמן עולה צורך כזה של תקן, אם ההיקפים של אוכלוסייה פר ישוב מצדיקים תקן.
אפרת שרעבי: זו הסיבה שיש פה מרכזים אזורים מקצועיים, אמונים על התחום, מבינים בזה, עם נתוני הצלחה מאוד טובים.
אפרת שרעבי: יש בפריסה ארצית, יש בחיפה לטובת אזור הצפון, בתל-אביב לטובת אזור המרכז, בבאר שבע, ובקרוב אנחנו מתחילים לבנות את הצרכים לגבי אילת.
אורית זוארץ: מה קורה לגבי שיקום תעסוקתי?
אורית זוארץ: אני יודעת שבמשרד הרווחה יש הגורמים שעוסקים בשיקום תעסוקתי.
אורית זוארץ: איפה נשים בזנות נכללות בתוך הפרויקטים האלה, ברמה העירונית אפילו, אם בכלל?
אפרת שרעבי: אולי אני לא מכירה הכול, אבל אני לא מכירה פרויקטים תעסוקתיים- - -
אורית זוארץ: כסגנית ראש מועצה הייתי ממונה על האגף לשירותים חברתיים - אני מכירה את זה לפנים ולפני.
אורית זוארץ: הקמנו מרכז שיקום בישוב יחד עם הביטוח הלאומי, יחד עם משרד הרווחה.
אורית זוארץ: היתה עובדת שיקום באגף, שעובדת שיקום גם עם אנשים עם מוגבלויות, אבל גם עם אנשים עם מכלול צרכים.
אורית זוארץ: יש פה מעין כפל תפקידים או כפל תחומים - גם משרד הרווחה עוסקים בשיקום, מטפלים בסוגיות שקשורות לשיקום, מקצים משאבים לשיקום – עובדים אמנם עם מרכזי שיקום, אבל איפה ההתייחסות שלכם בתוך אותו תהליך לנשים בזנות, אם בכלל?
אורית זוארץ: אם תגידי לי שאין התייחסות, זה בסדר; חשוב לנו שתיקחו את זה בחשבון, ושזה יהיה על סדר-יומכם.
אפרת שרעבי: למיטב ידיעתי, נשים בזנות לא מוגדרות כאוכלוסיית שיקום פר אקסלנס של המשרד.
אפרת שרעבי: יש להם מאפיינים ייחודיים- - -
אורית זוארץ: ענית: הן לא מוגדרות כאוכלוסיית שיקום.
אפרת שרעבי: לפי ההגדרות שלנו, של האגף.
אורית זוארץ: זה הקושי.
אפרת שרעבי: יש להם מאפיינים ייחודיים אחרים.
אורית זוארץ: הן נופלות בין הכיסאות.
אורית זוארץ: את בעצם אומרת שבמשרד הרווחה אין קוד – נתקלתי באיזה קוד של משרד הבריאות, שהיו צריכים לתת טיפול פה למישהי – אין קוד כזה.
אורית זוארץ: יש קוד: שורדת זנות- - -
שלמה מולה: מי מגדיר?
אפרת שרעבי: לא, אני אומרת שיש מרכזים שמטפלים בנשים במעגל הזנות.
אפרת שרעבי: יש להם שירותי תעסוקה.
אפרת שרעבי: יש רכזת תעסוקה, שהמשרד מממן.
אורית זוארץ: אבל גם ברשויות המקומיות.
אורית זוארץ: מצד אחד, את אומרת שיש בעיה של מאצ'ינג עם הרשויות המקומיות, אז אני אומרת: טוב, אז אני מחזירה אותך לרשות המקומית, במקום שיש מאצ'ינג.
אורית זוארץ: במקום שיש מאצ'ינג זה עובדת השיקום.
אפרת שרעבי: אבל אני לא בטוחה שאשה במעגל הזנות, ולא עברה תהליך שיקומי באחד המרכזים האלה, היא בכלל ערוכה, מסוגלת לעשות השתלבות מחודשת במעגל התעסוקה.
אורית זוארץ: אבל גם בתהליך שיהא עוברת כאן, בסופו של יום, מה שתיארה בפנינו מנהלת המקלט והפרויקט הזה, כל מה שנעשה כאן זה ברמה של טובות אישיות, כלומר היא לא יכולה לחזור לקהילה אחרי תהליך שיקומי בהוסטל או במקלט, ולומר: אני עברתי תהליך שיקוי - איפה הרשות המקומית שממשיכה לטפל בי?
אפרת שרעבי: אפרופו שיתופי פעולה במסגרות ממשלתיות, יש פה מקום לחבור לתמ"ת, ולעשות קורסים ייחודיים, הכשרות מקצועיות ייחודיות בקבוצות קטנות, שיכולות לתת לנשים האלה את המענה.
אפרת שרעבי: להם יש המידע הגדולה, את המיומנות והניסיון בהכשרות, בהתאמה שלהן.
אורית זוארץ: נכניס את זה לדברי הסיכום, ונבדוק שזה קורה, שיש פה שיתוף פעולה בין המשרדים ויצירת רצף ואיגום משאבים, כי כולם יודעים שיש מעט משאבים, וצריך לאגם אותם.
אורית זוארץ: לא ייתכן שיש פה תהליך שיקומי ארוך וממושך שנקטע, כי כל מה שנעשה במסגרת סלעית, נעשה מרצון טוב וממחויבות ומתחושת אחריות, ולא כי זה מתוקצב או באמת חשבו על זה בתהליך.
אורית זוארץ: את מתארת פה תהליך של עברנו ארבע שנים, ואנחנו מפיקים לקחים – אנחנו מקבלים את זה, ואנחנו רוצים לראות את הרצף – איך אותה אשה חוזרת לקהילה, וממשיכה להיות מלווה על-ידי עובדת סוציאלית שיקומית באגף לשירותים חברתיים – שם אני מקווה שאין בעיה של מאצ'ינג.
שלמה מולה: בתוכניות הפעולה שלכם במסגרת אוכלוסיות מיקוד במשרד הרווחה מופיע הסיפור של נשים במעגל הזנות.
שלמה מולה: יש הגדרה, איך אתם מטפלים, אבל הגדרת השיקום היא המפתח, בעיניי, כלומר מי מאתגר את העניין של שיקום או לא לשיקום?
אורית זוארץ: זו סוגיה רחבה, כי זה קשור לביטוח הלאומי, ולכל גורם יש הקריטריונים שלו.
שלמה מולה: אם הביטוח הלאומי לא מכיר, ואתם לא תיתנו ההגדרה, שיש לו צורך שיקומי, כלומר זה תקציב, כלומר תקנים – זה פעולות, ואז משרד התמ"ת, נגיד: כשהם צריכים לייצר, נניח, הכשרה מקצועית מתאימה להן, והם יגידו: הן לא מוגדרות כשיקום, אנחנו לא הבטחת הכנסה, כלומר זה מין מעגל שלא יוצאים ממנו.
שלמה מולה: לכן אני חושב, שאתם חייבים לייצר ועדה בין-משרדית, שתכיר בנושא הזה כנושא שיקום, עם כל המשמעויות התקציביות של זה.
שלמה מולה: אני לא מניח שמדובר בעשרות-אלפים.
שלמה מולה: המדינה יכולה לעמוד גם בהגדרות.
שלמה מולה: אם לא, תהיה בעיה.
שלמה מולה: אני חושב שההגדרות האלה יסייעו למשרד המשפטים, למשרדים האחרים.
שלמה מולה: אנחנו מתקדמים, אבל אנחנו גם קצת עומדים.
אפרת שרעבי: דווקא האוכלוסייה הזו הוגדרה כאוכלוסיית שיקום, ונבנו לה תוכניות ייחודיות.
אפרת שרעבי: העלו אותם על דגל, והחליטו להניף את זה קדימה, ולעשות עבורם תוכניות ייחודיות מותאמות.
אורית זוארץ: אנחנו בכל יום מברכות על כך שקבוצת שורדות הזנות הוגדרה כאוכלוסייה ברת שיקום, והיא מופנית למרכזים; אנחנו מדברים על רצף, על חזרה לקהילה, על חזרה לחיים הנורמטיביים.
אורית זוארץ: אנחנו לא רוצים להשאיר אותם בהוסטל כל החיים.
אורית זוארץ: אנחנו לא רוצים להשאיר אותן באותן מסגרות עד סוף ימיהן.
אורית זוארץ: הרעיון הוא חזרה לקהילה.
אורית זוארץ: כמו שעשו במשרד הרווחה בתחומים אחרים, של חזרה לקהילה של ילדים שהוצאו מבתיהם – מבחינתנו, אותן נשים שנמצאות במסגרות השיקומיות, נשים שהוצאו מחייהן, ורוצות לחזור לחיים הנורמטיביים.
אורית זוארץ: לכן אנחנו ממשיכות את הדיון הזה, ומתמקדות בסוגיות האלה.
נעמה ריבלין: התוכנית המקורית תוקצבה ב-21.25 תקנים שעוברים ממשרד הרווחה, כרגע בתקצוב מלא.
נעמה ריבלין: אני מאוד מוטרדת מהקיצוץ האפשרי, שכאומרים: רק 10 אחוז.
נעמה ריבלין: אני שואלת, איך רבים פה על 10 אחוז, ואף אחד לא יכול למצוא את הדרך ל-375 אלף, שזה אומר אולי סגירת מקום – עוד ארבעה תקנים זה אומר שאנחנו רוצים להרחיב תוכניות יפות של הכשרה מקצועית, אבל אם אני צריכה ללוות את זה רגשית, ויהיה קיצוץ, אני מאוד מוטרדת.
אורית זוארץ: נקיים דיון גם על סוגיית התקציב בסוגיה הזאת.
רעות גיא: אני רוצה להוסיף כמה נקודות שלא ראיתי אותן מוזכרות בדוח לגבי קטינות וקטינים בזנות.
רעות גיא: אנחנו מתייחסים לכל הנושא של הכשרה ותעסוקה לא רק ככלי לשיקום אלא לפעמים גם ככלי שמעודד מוטיבציה לשינוי.
רעות גיא: כשאנחנו פוגשים את האוכלוסיות שנמצאות עדיין בזנות, ולא אוכלוסיות שכבר בחרו בשינוי, בשיקום, יודעים שהמעגל הוא גדול, ולוקח זמן לצאת מעולם הזנות אל העולם הנורמטיבי – זה לא מדרגה אחת או שתיים אלא צריך לטפס הרבה שלבים בסולם הזה.
רעות גיא: היכולת שלנו להציע הכשרות או קורסים שרלוונטיים לאוכלוסיות צעירות, של קטינות, של קטינים, יכול להית מאוד משמעותי בדרך שלהם לצאת מעולם הזנות.
רעות גיא: לא ראיתי שיש התייחסות לזה בדוח, וכמובן, צריך להכניס את זה ולא לשכוח כל מיני צרכים של אוכלוסיות נוספות.
רעות גיא: קראתי הבוקר בעיתון באופן משמח, אחרי הקמפיין הממשלתי מעודד העסקה של בני מיעוטים בעזרת תמריצים, פנו 300 מעסיקים – זו ידיעה משמחת, ואני חושבת שצריך לקחת מזה דוגמה.
רעות גיא: הרבה פעמים הקושי, ונעמה דיברה על תעסוקה של נשים בזנות בטיב טעם, בסופרים, ב-AMPM, ולא שאני מזלזלת, וכל עבודה מכבדת את בעליה, אבל פעמים רבות יש קושי גם רגשי, גם תודעתי לאוכלוסיות בזנות לומר: אם אני נמצאת בתחנה המרכזית בתל-אביב, לצורך העניין, ואחרי משמרת בתחנה – סליחה שאני משתמשת בשפת הרחוב - יוצאת עם 1,000 שקלים, ואחר כך תמורת 20 שקלים בשעה בסופר, אז העבודה בסופר משפילה אותי, שלא לדבר על לקוחות שנכנסים לסופר, שהיא מזהה אותם מהתחנה, והבלבול והקושי לקבל סמכות ומרות וכל מיני חוויות, שמאוד קשה לעבד אותם, ולנו מאוד קשה להבין אותם, אנחנו אומרים: ברור שעבודה בסופר טובה יותר מעבודה בזנות, אבל להן זה לא כל כך ברור.
רעות גיא: יכול להיות שצריך לחשוב על פתרונות תעסוקתיים יותר יצירתיים, יותר מכבדים, אולי לדבר על החלומות, על השאיפות – בטח של בני נוער וקטינים, שיש עוד הרבה שנים, אבל גם של נשים מבוגרות יותר, בעיניי.
רעות גיא: לא הוזכר גם בדוח, אבל נפתחה בשנה האחרונה עמותה: הופכות את היוצרות, של שתי נשים מדהימות, שהתנדבו הרבה שנים במרכז סיוע: איריס שטרן-לוי ולילך בן-דוד.
רעות גיא: אני יודעת שהן עובדות בשיתוף פעולה גם אתנו בעלם וגם עם סלעית.
רעות גיא: עיקר העבודה שלהן זה לאסוף תקציבים כדי לקיים את העמותה.
רעות גיא: זה נראה לי מגוחך, אבל הן כבר הצליחו לעשות שני פיילוטים מאוד יפים – פתחו קורס גם בסטיילינג, גם בעיצוב אופנה בשיתוף פעולה עם עסקים, ושווה ללמוד מהניסיון שיש להן – עושים את זה בקבוצות קטנות עם ליווי של מתנדבות.
רעות גיא: שווה לראות, אולי זה יכול להיות הפיילוט לאיך לתקצב את זה ולהמשיך את זה הלאה.
רעות גיא: שווה להזמין אותם גם לדיונים ולהכניס את זה לפרוטוקול.
אורית זוארץ: תודה רבה על ההערות החשובות.
אורית זוארץ: הגיעה הנה קבוצת סטודנטיות מאוניברסיטת בן-גוריון.
אורית זוארץ: במשך השנה הן עוסקות בפרויקט קידום מענים לנשים במעגל הזנות, הן העבירו את נייר העמדה.
אורית זוארץ: נוכל לחלק את נייר העמדה לאחר שתציגו אותו.
רון שושן: אנחנו מייצגות את כל החברות שלנו, שיושבות שם.
אניה שץ: קודם כל, תודה רבה שקיבלתם אותנו פה – זה לא ברור מאליו.
אניה שץ: אנחנו מטעם קורס קהילתי שעברנו, עשינו פרויקט של אבחון המענים לנשים המצויות בזנות.
אניה שץ: פנינו לכל מיני גורמים באר שבע, בסלעית וגם בחיפה.
אניה שץ: ניסינו לאבחן, מה חוסר המענים.
אניה שץ: נראה לי שכולם מכירים את זה, ומצאנו שהדרך לאגם את הכול זה דרך סל שיקום, כלומר שיהיה אפשר לקדם את זה, אם זה יהיה תחת שם אחד, שהנשים הללו תהיינה זכאיות בתור נשים שהן מעוניינות ומצליחות לצאת ממעגל הזנות, ויהיו להן המענים.
אורית זוארץ: מה אתן מציעות בסל השיקום, ממה שבדקתן?
רון שושן: היום מי שמקבלת סיוע מהמדינה, מקבלת סיוע בגלל מצבים נלווים – או בגלל התמכרות לסמים או בגלל היותה אם חד-הורית או משהו כזה.
רון שושן: מתוך האבחון שעשינו ראינו שהצורך המרכזי הוא ליצור סל, שיאפשר להן להיכנס לחיים נורמטיביים, כי יכלול בתוכו את כל תחומי החיים.
רון שושן: אשה שאין לה קורת גג ואין לה אוכל ואין לה מעון לילדים, לא תלך לשיקום תעסוקתי.
רון שושן: לכן, כיוון שהוועדה עוסקת בשיקום תעסוקתי, שהוא הנושא המרכזי, אבל יש לכלול סביבו את שאר התחומים, כדי שהנשים האלה תוכלנה לאפשר לעצמן את השיקום התעסוקתי, ובעקבותיו את השיקום של החיים וחזרה לחיים נורמטיביים ולבניית חיים בתוך הקהילה כחלק מהקהילה.
רון שושן: דברים שראינו, מעבר לשיקום התעסוקתי, זה הצורך בליווי נפשי הן להן כנשים, הן לילדים, לבני הזוג, למשפחות – ליווי משפחתי לילדים, עזרה במעונות יום, כפי שמקבלות היום נשים חד-הוריות, כדי שהן תוכלנה להתפנות לטפל בעצמן.
רון שושן: אולי אפשרות של הבטחת הכנסה, כפי שקיימת בסל שיקום של בריאות הנפש.
רון שושן: אחד הדברים שעלו באבחון שעשינו, זה שלנשים הללו קיים קושי גדול בתיווך מול מוסדות המדינה.
רון שושן: לכן אולי כחלק מסל השיקום, לאפשר גורם מתווך מול מוסדות המדינה, מול ביטוח לאומי.
רון שושן: לנשים האלה בדרך כלל אין אמון במוסדות המדינה, ולכן רובן גם לא פונות לקבל עזרה, גם אם היא מגיעה להן.
רון שושן: הנושא של תיווך הוא חשוב.
רון שושן: אנחנו חושבות שצריך ליצור צוות חשיבה, אולי דרך הוועדה הזאת, שייקח על עצמו לבדוק את ההשלכות הפרקטיות של הרעיון הזה.
שלמה מולה: העברתם את ההמלצות שלכם לנציגי המשרדים?
אורית זוארץ: הם הגיעו אלינו, ובסוף הדיון נעביר את נייר העמדה.
אורית זוארץ: נשמח גם לקבל את הדוח כולו לוועדה.
אורית זוארץ: אני מניחה שגם במחלקת המחקר יהיה- - -
שלמה מולה: מה אתן לומדות?
רון שושן: אנחנו סטודנטיות לעבודה סוציאלית, שנה ב'.
רון שושן: עברנו קורס של עבודה קהילתית, ובמסגרתו כל קבוצה בוחרת בעיה חברתית, ומאוקטובר אנחנו מתעסקים – זה הסיום שהגענו אליו.
רון שושן: הכנו נייר עמדה מפורט יותר, ונשמח לשלוח אותו.
אורית זוארץ: נשמח לקבלו לוועדה, ולהפיצו לכל המוזמנים.
רון שושן: אנחנו מודים לכם על ההקשבה ועל המקום.
אורית זוארץ: מבחינתנו, כל גורם שחוקר את הסוגיה ומביא את הממצאים לוועדה, הוא מבורך, מבורכת.
אורית זוארץ: בבקשה, עידית הראל-שמש, מכון תודעה.
עידית הראל-שמש: לגבי 25 אחוז, התמיכה של הרשויות המקומיות, אני התכתבתי עם מנחם וגשל, ואני חושבת שהעברתי פה לכולם את המכתב.
עידית הראל-שמש: הוא אמר לי שזה היה חלק מההסכם הטבעי שמשרד הרווחה עושה, כשהוא מקים מרכז שיקומי בעיר מסוימת – אותה עיר, כעבור, נדמה לי, שלוש שנים, מחויבת ל-25 אחוז מאצ'ינג.
עידית הראל-שמש: עיריית חיפה כבר הודיעו שהם לא מממשים את ההבטחה הזאת.
עידית הראל-שמש: עיריית תל-אביב – עוד לא הבנתי- - -
אורית זוארץ: הבנתי שעיריית תל-אביב ממשיכים.
אורית זוארץ: היינו בסיור, היתה שם רות סופר.
שלמה מולה: מאיפה יהיה לרשויות כסף, אם לא מתוקצבים?
אורית זוארץ: של הרשות המקומית.
עידית הראל-שמש: אני הבנתי שבנו על הרגיל – מקימים מרכז שיקומי, ואחרי שלוש שנים אותה רשות מחויבת ב-25 אחוז.
עידית הראל-שמש: אני הבנתי שאין מה לעשות עם זה, זה לא יקרה, ווגשל אמר שיהיה פיצוץ.
אורית זוארץ: זה לא הנושא על סדר-היום.
אורית זוארץ: אנחנו עוקבות אחרי כל הסוגיה התקציבית, יש לנו גם נציג האוצר שהגיע, ונשמח להתייחסותו.
אורית זוארץ: נקצה לזה דיון, על התקציב ועל המסגרות.