GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דני נטלר: כמו שאמרתי, הבנות שלי הן לא בדיוק הנשים הקטנות ששותקות - - -
שרון צ'רקסקי: לא כל הבתים בארץ הם הבתים שלך.
דני נטלר: אני לא מדבר על כל הבתים.
דני נטלר: אני אומר "מדברים".
דני נטלר: אני לא מעליב.
דני נטלר: כפרסומאי, אני לא מחפש את הפרובוקציה, להעליב נשים, אלא להיפך.
דני נטלר: כשאני יוצא בלי לגרום נזק ואני מצליח לעשות את העבודה שלי, זה נוגע בקריאטיב יותר גדול, יותר חכם, אני רואה בזה דברים טובים.
דני נטלר: גם אם יש שימוש בנשים, הוא לא בוטה.
דני נטלר: אני לא אגיד שאני מלאך, לא אגיד שפה ושם זה לא קורה, אבל בתוך עמי אני יושב.
דני נטלר: מה שאצלך בוטה, בז'אנרים גדולים מאוד במדינה זה כבר לא בוטה.
דני נטלר: הכול תלוי איפה אנחנו חיים.
דני נטלר: פעם הרגו אנשים בזירה, הרומאים נהנו לראות אנשים נטרפים חיים.
מרב מיכאלי: מה אתה אומר?
מרב מיכאלי: אתה אומר שאתה חייב ליישר קו עם דברים יותר קיצוניים כל הזמן?
דני נטלר: אני לא מיישר קו עם דברים קיצוניים.
דני נטלר: כפרסומאי, כן מצפים ממני להיות חדשן.
דני נטלר: לא מצפים ממני להשתמש בשלג דאשתקד.
דני נטלר: זאת אומרת, מה הטרנדים.
דני נטלר: אז יש איזה טרנד שפרסומת משתמשת בו, לפעמים אכן קורה מצב – אבל אני אומר עוד פעם, אני חושב שפרסומת שמעליבה אישה היא פרסומת לא טובה, חד וחלק.
מרב מיכאלי: כן, אני רק חושבת שיש בינינו חילוקי דעות בין מה נראה לך שמעליב נשים ומה לא.
דני נטלר: נכון, יש.
דני נטלר: בסדר גמור, אני מסכים.
אורית זוארץ: אתה מרגיש שאתה מגיע למקום הזה, אתה מתלבט עם עצמך ואתה אומר: אני לא מתיישר עם הז'אנר הזה, אני לא מוכן ללכת עם זה?
דני נטלר: יש לבטים.
דני נטלר: 70 איש במשרד שלי, מהם כ-50 נשים, ולא כולן מנקות.
דני נטלר: הן בעמדות מפתח; יש נשים שאמונות על תקציבי הפרסום, הדעה של אותה תקציבאית או supervisor זהה לדעה של supervisor גבר.
מרב מיכאלי: לאה, מה רצית להוסיף?
לאה שנירר: אני רוצה לפנות לכלל הנשים בארץ להעלות את העניין שהעליתי גם דרך התוכנית.
לאה שנירר: בגיל 48.5 ילדתי תאומים.
לאה שנירר: אני מדברת על נשים שעובדות, לומדות, עדיין חזקות ורוצות להיות אימהות.
לאה שנירר: לא היה זמן עד גיל 40, ואם היה זמן לא מצאו את בן הזוג הנכון, ורוצות להיות אימהות.
לאה שנירר: אני חושבת שתשוקה לאימהות אין לה מחיר, הבעיה היא שהגבילו את גיל ההפריות עד גיל 45.
לאה שנירר: מעל גיל 45 – אין.
לאה שנירר: מי החליט שמעל גיל 45 אישה לא יכולה לקבל עזרה מהמדינה אפילו פעם אחת כדי לנסות להביא ילד לעולם?
לאה שנירר: נשים חזקות, נשים יכולות לגדל ילד לבד היום ולא זקוקות לגבר כדי שיהיה אתן לגדל את הילד.
לאה שנירר: אז אם לא התחתנת ולא הגעת, אז לא תהיי אמא?
לאה שנירר: אסור, בגלל שאין גבר או אין בעל?
לאה שנירר: יש לי חברות, נשים שאחרי התוכנית התקשרו אליי וביקשו שאעזור להן בעניין הזה, כי פשוט נגמר הכסף מרוב הפעמים שלא נתנו להן לעשות את זה.
לאה שנירר: דרך הריאליטי אני פונה בבקשה לתת גם אוזן קשבת, לפחות פעם אחת, לנשים שרוצות להביא ילד לעולם.
לאה שנירר: לעזור להן.
מרב מיכאלי: רק לשים דברים בפרופורציות, ברשותכן.
מרב מיכאלי: מדינת ישראל היא מדינה שמממנת טיפולי הפריה כמו שאף מדינה בעולם לא מממנת.
לאה שנירר: עד גיל 45.
לאה שנירר: מעל גיל 45 ביקשתי שייתנו לה פעם אחת.
לאה שנירר: בטח שהיא מובילה.
לאה שנירר: אני יודעת, הייתי בזה.
מרב מיכאלי: עד גיל 45 כמעט בלי שום הגבלה – לא של מספר ניסיונות, לא של שאיבות.
מרב מיכאלי: דברים שעושים גם דברים איומים לנשים, דרך אגב, לא רק דברים טובים.
מרב מיכאלי: אני בטוחה שחברות הכנסת המחוקקות רשמו לפניהן את הפנייה שלך.
לאה שנירר: אני מבקשת בשם נשים שפנו אליי.
לאה שנירר: אני את שלי עשיתי.
מרב מיכאלי: חברת הכנסת נינו אבסדזה, אנא ממך.
נינו אבסדזה: תודה רבה גברתי היושבת-ראש, תודה רבה לכל הנהלת ויצ"ו, כל החברות וכל מי שנמצא פה.
נינו אבסדזה: מרב, כמובן גם לך אישית.
נינו אבסדזה: אני מבינה שלקחתם נושא מאוד חשוב.
נינו אבסדזה: אנחנו מדברים על דברים כמו פרסומות וכמו פריים טיים, וזה בוודאי חשוב.
נינו אבסדזה: אבל, לדעתי, הרבה יותר חשוב מזה לומר שבשנה האחרונה חלה הידרדרות נוראית במעמד האישה במדינת ישראל.
נינו אבסדזה: יש מקומות שבהם נשים וגברים לא יכולים ללכת על אותה מדרכה, לשבת באותו אוטובוס.
נינו אבסדזה: אני כן חושבת שאנחנו חייבים כאן, בבית המחוקקים, יותר לדבר על זה.
נינו אבסדזה: אנחנו גאות, ובצדק גאות, בחוקים שמתקבלים פה, בחוקים שאמורים לשמור על מעמד האישה.
נינו אבסדזה: אבל קודם כול פגיעה כמו שאנחנו עוברים בשנה הזאת, בית המחוקקים ששומע ורואה את זה.
נינו אבסדזה: ציפי, תסלחי לי, אני יודעת כמה את לוחמת ופמיניסטית, אבל ליד זה אתם מנסים לתת יד לאותם קצינים בצה"ל, לעזור להם איכשהו לא להיות נוכחים בשירת נשים.
נינו אבסדזה: לדעתי, זו פגיעה אמיתית וכאן אנחנו צריכים להילחם בשביל מעמד האישה.
מרב מיכאלי: אני רוצה לבקש, ברשותך, מפרופסור פירסט לסכם.
ציפי חוטובלי: כן, אני חושבת שזה יהיה ראוי.
מרב מיכאלי: בדיוק בגלל מה שאמרה עכשיו חברת הכנסת אבסדזה, לקשר את שני הצדדים האלה של הדיון.
ענת פירסט: אני הולכת עם הומי באבא ועם התיאוריות הפוסט-פמיניסטיות.
ענת פירסט: אני חושבת שאנחנו צריכים לקיים מפגש, ובמפגש הזה עדיין לכובש יש יותר כוח מאשר לנכבש, וזה בכל המובנים – הפוליטיים וגם בין גברים לנשים.
ענת פירסט: לכן אנחנו צריכות עדיין להילחם, ואנחנו מבינים כמה המדיה היא מקום מרכזי של לימוד, חינוך, הבניית ערכים.
ענת פירסט: לכן לא הייתי אומרת שזה לא הנושא הכי חשוב.
ענת פירסט: יום האישה הבין-לאומי זה היום היחיד שמקדישים לנשים, אז בואו נלך עם זה עד הסוף.
ענת פירסט: אבל גם אנחנו לא הולכות עם זה עד הסוף, אני חושבת שמדיה זה מקום מאוד מרכזי.
ענת פירסט: צריך לקחת בחשבון: א', את העניין של נשים בחברה והמקום של נשים בחברה.
ענת פירסט: עדיין לא הגענו למקום של הומי באבא, שבו יש תפיסה אמיתית של כובש ונכבש אלא אנחנו במצב קצת שונה עדיין.
ענת פירסט: לנשים צריך להיות מקום מרכזי.
ענת פירסט: ב', צריך לשים דגש על המדיה.
ענת פירסט: ג', אין ספק שהמדיה זה המרחב הציבורי, והמרחב הציבורי זה לא רק מציאות סמלית אלא אנחנו צריכים לדבר גם מציאות פוליטית.
מרב מיכאלי: מוחשית.
ענת פירסט: מוחשית.
ענת פירסט: יש לנו מציאות סמלית, שזו המדיה, שממנה אנחנו לומדים המון דברים, אבל יש גם את המציאות החברתית-פוליטית.
ענת פירסט: שניהם יחד בונים את השקפת עולמנו, לכן אני חושבת שבשניהם אנחנו צריכים לדבר על מקום של נשים חזקות, מועצמות, שיש להן מקום בחברה שוויונית ובעלת ערך אנושי גם לנשים וגם לגברים.
מרב מיכאלי: אני רוצה להגיד לסיום שבמיוחד לקראת יום האישה עולות כל הצעות החוק האלה, ואמר לי העורך שלי שיש תחושה שיש ריבוי של הצעות חוק שבאות להסדיר, למשטר ולתת הוראות הפעלה לדבר הזה שנקרא "נשים" – מה אפשר, באיזה משקל, באיזה גודל, כמה צריך, מה הייצוג.
מרב מיכאלי: אנחנו צריכות לקחת בחשבון, מה לעשות, שהמשפט והחוק זה דבר שנוצר על-ידי גברים לצורך סידור ענייניהם של גברים ואנחנו במשחק הזה בסך הכול 100 שנה.
מרב מיכאלי: אנחנו מנהלות משא ומתן, המשא המתן הזה מתמשך והוא יימשך עוד הרבה זמן כנראה, כי יש לו עוד הרבה עבודה לעשות.
ורדה צבי: סליחה, אני רוצה משהו בכל זאת להגיד.
ורדה צבי: אנחנו טרחנו ובאנו מכל הארץ, וזה יום עבודה.
ורדה צבי: הכנס הזה התחיל בשישה חברי כנסת ונגמר בשלוש.
מרב מיכאלי: זה ככה בכל הדיונים.
ורדה צבי: סליחה, היו תשעה חברי כנסת ונשארו שלוש.
מרב מיכאלי: זה ככה בכל הדיונים, אל תיקחי את זה אישי.
ורדה צבי: זה זלזול לא רק בנשים, אלא באזרחי המדינה.
ציפי חוטובלי: חברותיי היקרות מוויצ"ו, למעשה כל האירוע הזה הוא סביב "אות הקלון".
ציפי חוטובלי: כאן אני חייבת להגיד משהו שבעיניי הוא הישג משמעותי לקראת השנה הבאה.
ציפי חוטובלי: שרון סיפרה לי שההחלטה האסטרטגית של ויצ"ו היא להפסיק עם "אות הקלון" ולהתחיל לתגמל מפרסמים יצירתיים שלא עושים שימוש בגוף האישה.
ציפי חוטובלי: אני חושבת שזה מסר מאוד חשוב.
ציפי חוטובלי: אתן לכם דוגמה.
ציפי חוטובלי: אתמול היתה ידיעה באחד מאתרי האינטרנט על הצעת החוק שלי.
ציפי חוטובלי: נחשו מה כיכב באמצע הידיעה?
ציפי חוטובלי: כמובן, תמונה של אישה לא בדיוק לבושה, אפילו לא ראו את פניה.
ציפי חוטובלי: כי למה שיהיו לה פנים?
ציפי חוטובלי: הרי בסופו של יום היא גוף.
ציפי חוטובלי: הראו אישה בחלק עליון של בגד ים, ממש חתוך היטב, לתפארת האקדמיה שרוצה לעשות טסט קייס על שימוש בגוף האישה.
ציפי חוטובלי: זה מה שקישט את הכתבה.
ציפי חוטובלי: אני חושבת שעצם העובדה שאנחנו מעניקים את "אות הקלון" יש מחזור של פרסומות שפוגעות בנשים.
ציפי חוטובלי: למרות שנניח שמי שצופה כאן הוא קהל פמיניסטי, קהל שאכפת לו והוא בז לפרסומת הזאת, אני באמת חושבת שהדרך הנכונה יותר היא הדרך של תגמול מפרסמים יצירתיים ואני מברכת על ויצ"ו על ההחלטה הזו.
ציפי חוטובלי: זו החלטה נכונה.
ציפי חוטובלי: אולי בפעם הבאה נמצא גם דרך לתגמל יוצרי טלוויזיה שיביאו משהו איכותי, שלא מבזה לא גברים ולא נשים.
ציפי חוטובלי: זה כבר לא בתחום מעמד האישה, זה בתחום התרבות שלנו.
מרב מיכאלי: נזמין את אתי בורקין, יושבת-ראש האגף לקידום מעמד האישה בוויצ"ו ישראל בשביל להציג את הזוכות באותות הקלון.
אתי בורקין: זו לא בדיוק זכייה, אלה שמקבלות את אות הקלון.
אתי בורקין: צהריים טובים, תודה לכל המשתתפות והמשתתפים בפאנל.
אתי בורקין: אני שמחה שהצלחתם לעורר כאן אנשים למחשבה ועשייה לשנה הקרובה.
אתי בורקין: מחוסר זמן נעבור במהירות לפרסומות.
אתי בורקין: ברשותכן, נחשוף עכשיו את חמש הפרסומות שנבחרו השנה.
אתי בורקין: המקום החמישי – "אקס דאודורנט לגבר".
אתי בורקין: שלט חוצות, אשר בדומה לקו הפרסומי השוביניסטי של המותג שנהוג בשנים האחרונות, מסייע לצרכנים הזכרים לחזר וללכוד כמה שיותר בנות, אפילו את הילדות הטובות.
אתי בורקין: "יש כאלה שאוהבות הפוך חזק, ויש כאלה שאוהבות אותו שחור.
אתי בורקין: רוצה לדעת מי ילדה טובה?
אתי בורקין: " מהפרסומת משתמע שגבר שמשתמש בדיאודורנט הנכון יזכה לסקס עם הילדות הרעות שאוהבות את זה חזק, ואפילו עם הילדות הטובות שהיו עשויות, אולי, להתנגד.
אתי בורקין: מסרים לאלימות מינית מנציחים השקפת עולם ומבנה חברתי פטריארכלי, בו מתייחסים אל נשים כאל אובייקט מיני ובכך משמרים דעות קדומות המצדיקות אלימות ופגיעה מינית.
אתי בורקין: מקום רביעי – "מטבחי דואיט".
אתי בורקין: הפרסומת מציגה אישה המכווצת לממדים ננסיים, דחוסה בתוך כוס מרטיני על גבי משטח העבודה במטבח, כשהיא מנופפת ברגליה הפסוקות.
אתי בורקין: בידיה היא מנופפת בדגל איטליה.
אתי בורקין: האישה משולה למוצר צריכה, במקרה זה – לזית בכוס מרטיני.
אתי בורקין: פרסומת זו ממשיכה קו פרסומי מיושן ופוגעני שנהוג על-ידי החברה בשנים האחרונות, לפיו ניתן למכור מטבח באמצעות גוף האישה.
ציפי חוטובלי: אגב, אני חושבת שהפרסומות הן כל כך בוטות שאין צורך לפרשן אותן.
ציפי חוטובלי: הן מדברות בעד עצמן.
ציפי חוטובלי: הייתי שמחה יותר לזכור את המפרסם שהשתמש בכלי הזה.
ציפי חוטובלי: האם מדובר במפרסמים הגדולים?
ציפי חוטובלי: מי המפרסמים?
אתי בורקין: בשתי הפרסומות הקודמות זה לא מצוין לי.
אתי בורקין: מקום שלישי – "פרופורציה מרכז רפואי", פרסומת של ארועטי-ברמן GPS.
אתי בורקין: בפרסומת אישה מודדת שמלה מול המראה – סיטואציה יומיומית, שכביכול כל אחת מאתנו עוברת.
אתי בורקין: האישה אומרת לעצמה: הנה עוד שמלה שהיתה יכולה להיראות עלי מדהים לו רק יכולתי למלא את המחשוף.
אתי בורקין: הפרסומת מעבירה מסר לפיו פרופורציית החזה הנכונה היא חזה גדול ושופע, שיש להציג במחשוף נדיב.
אתי בורקין: בעידן בו נשים משועבדות לאידיאל היופי, שמשרת בעיקר את הגברים ואת תעשיות הקוסמטיקה, הפתרון כביכול שמציעה הפרסומת, בדמות ניתוח פלסטי להגדלת חזה, תורם למעשה להנצחת מעמדן הנחות של הנשים.
אתי בורקין: מעבר לזמן, לכסף ולאי-הנוחות אידיאל הנשיות גובה מן הנשים מחיר נפשי ופסיכולוגי ניכר.
אתי בורקין: הכללים התובעניים של אידיאל הנשיות והכישלון לעמוד בדרישות אלה מהווים מקור תמידי לרגשות תסכול, אכזבה, דימוי גוף נמוך וחוסר ביטחון עצמי.
אתי בורקין: מקום שני – "גולדסטאר", שקודם הזכירו אותו כאן.
אתי בורקין: משרד הפרסום מקאן אריקסון.
אתי בורקין: לכאורה, מדובר בעוד בדיחה – גברים מנוגה, נשים ממארס.
אתי בורקין: אך למעשה, כאשר מתבוננים על הקמפיין של "גולדסטאר" בשנים האחרונות רואים מגמה של יצירת דימוי נשי טיפשי, פתטי ועלוב, המובילה לשנאת נשים – מיזוגניה.
אתי בורקין: בפרסומת אחת נראים זוג וגבר שותים בירה.
אתי בורקין: כאשר מקבלת האישה כוס בירה גדולה יותר מזו שהזמינה, היא שואלת: מאמי, אין שליש?
אתי בורקין: בפרסומת אחרת האישה מזמינה כריך עוף ללא לחם וללא עוף.
אתי בורקין: בפרסומת השלישית היא פונה אל בן זוגה בטון בכייני בבקשה לבוא לתקן את מכשיר הטלוויזיה ששוב התקלקל, כאשר ברור לצופה שהמכשיר תקין והטלוויזיה פשוט מכוונת לערוץ הלא נכון.
אתי בורקין: סיסמת הקמפיין – "תגיד תודה שאתה גבר" – מעבירה מסר לגברים שהם צריכים להודות על כך שהם לא טיפשים ולא פתטיים כמו הנשים, להגיד תודה שהם גברים ולהמשיך לקנח בשתיית הבירה.
אתי בורקין: מקום ראשון, הפרסומת הסקסיסטית לשנת 2011 – "גיבור סברינה", של באומן בר ריבנאי.
אתי בורקין: מדובר במודעת פרסומת כפולת עמודת בה מוצגת תמונת חזה נשי בחזייה המנותקת ממכלול גוף האישה.
אתי בורקין: בחירה זו, לקטוע ידיים וראש מהתמונה, מחפיצה את גוף האישה.
אתי בורקין: המותג פונה לקהל יעד צעיר, דהיינו נערות ונשים צעירות.
אתי בורקין: החמור ביותר בפרסומת הוא דווקא המלל הנלווה אליה, הקורא לקהל היעד לצלם את עצמן בחזייה ולהעלות את תמונתן לדף הפייסבוק של חברת "פיקס" לתחרות נושאת פרסים.
אתי בורקין: בפרס המיוחל יזכו 50 התמונות הכי מדליקות.
אתי בורקין: מודעה זו חוצה בהחלט קו אדום ולכן היא נבחרה ברוב קולות בוועדת השיפוט, משום שהיא מעודדת נערות וקטינות להשתתף באופן אקטיבי בשיווק מוצר בדרך שמתייחסת אל נשים כאל אובייקט ולא כאל סובייקט; היא מעודדת אותן להצטלם בצורה "מדליקה", שיש חשש שתתפרש בצורה קיצונית ולחשוף את גופן ופרטיהן האישיים – שזה חמור גם לאור מה ששמענו בימים האחרונים בנוגע לאלימות של ילדים באינטרנט.
אתי בורקין: את כל זה הן צריכות להעביר לאתר הפייסבוק של "פיקס".
ציפי חוטובלי: אני רוצה להגיד דברי סיכום, כי הגיע לכאן קהל כל כך מכובד.
ציפי חוטובלי: מרב יצאה, אבל אני רוצה להודות למרב מיכאלי, שהנחתה את הפאנל; אני רוצה להודות לוויצ"ו על המאבק ארוך השנים וגם על הארגון של היום הזה; תודה לפרופסור פירסט ולארי שנמצאים אתנו.
אתי בורקין: אני מבקשת להודות גם לך, ציפי, על שיתוף הפעולה אתנו לאורך כל הדרך ולכל מי שהגיע.
ציפי חוטובלי: אני אומרת לך, כמי שהגיעה לכנסת כדי לעסוק בתחום של מעמד האישה לצד נושאים לאומיים - אני באמת רואה את תפקידה של האישה בכנסת כמי שעוסקת בשתי החזיתות האלה – אני רוצה להגיד שזאת היתממות בוטה, גם של המפרסמים וגם של היוצרים.
ציפי חוטובלי: יש אחריות.
ציפי חוטובלי: לכל אחד בפאזל הזה יש לו אחריות.
ציפי חוטובלי: כשבסופו של יום תוכנית ריאליטי גורפת יותר אחוזי צפייה מאשר נאום של ראש ממשלה - הרי אי-אפשר לצפות מהטלוויזיה להתחיל לצנזר את נאומי ראש הממשלה כי הם לא מעניינים את הציבור – אני חושבת שאי-אפשר להסיר אחריות מהעובדה שזה המכשיר המרכזי שדרכו הנוער, האנשים הצעירים, ניזונים.
ציפי חוטובלי: אני אשתמש בשפתו של השופט ברק: זה לא סתם מרחב ציבורי, יש כאן אחריות ממש כאילו מדובר בחברה ציבורית שצריכה לתת דין וחשבון לציבור.
ציפי חוטובלי: אם ערוצי התקשורת לא יודעים לעשות את זה לבד, זה בדיוק המקום שבו המחוקק צריך להתערב, ואנחנו לא נהסס להתערב.
ציפי חוטובלי: אני מודה לכל מי שהגיע והשתתף.
ציפי חוטובלי: בשנה הבאה אנחנו נתעסק עם מפרסמים יותר ידידותיים לנשים.
ציפי חוטובלי: אני נועלת את הישיבה.
אורית זוארץ: חברות וחברים, אני מתכבדת לפתוח את הדיון בוועדת המשנה למאבק בסחר בנשים.
אורית זוארץ: על סדר היום הצגת דוח מרפאת לוינסקי בסימן עשור לפעילות המרפאה.
אורית זוארץ: מנכ"ל יצטרף אלינו בהמשך.
אורית זוארץ: אנחנו נעשה את החלק הטכני בתחילת הדיון וכאשר המנכ"ל יצטרף נאפשר לו להתייחס.
אורית זוארץ: יעל גור, מנהלת מרפאת לוינסקי, בבקשה.
אורית זוארץ: מה שיש לי לומר עליך אני אומר כשהמנכ"ל יגיע, אבל בינתיים נעבור יחד אתך על המצגת שהכנתם.
יעל גור: תודה שבאתם.
יעל גור: אני צריכה לספר על מה שאנחנו עושים למרות שרובכם מכירים.
אורית זוארץ: סליחה, נמצא אתנו חבר הכנסת לשעבר חיים אורון ויש כאן עוד מישהי שהייתה האם הרוחנית של כל הפרויקט הזה, הגברת מרית דנון.
אורית זוארץ: תודה רבה על שהגעת אלינו לראות לאן התקדמנו מאז יזמת וקידמת את כל הפרויקט הנפלא הזה לטיפול בקורבנות זנות.
יעל גור: אנחנו חוגגים עשור למרפאת לוינסקי.
יעל גור: החגיגה מתחילה היום אבל היא תימשך גם באוקטובר אז אנחנו עורכים כנס ונשלח לכם הזמנות.
יעל גור: זה באמת מאוד מרגש לציין עשר שנים לפעילות של שירות כאשר נמצאים כאן כמעט רוב חברי המרפאה.
יעל גור: כולנו מאוד מתרגשים היום.
יעל גור: מהי מרפאת לוינסקי.
יעל גור: מרפאת לוינסקי היא מרפאה למחלות מין שהוקמה על ידי תל אביב.
יעל גור: רופאת מחוז תל אביב נמצאת כאן, דוקטור רבקה שפר.
יעל גור: זה פרויקט בייבי של תל אביב.
יעל גור: מרפאה שנותנת את השירותים שלה בחינם ובאופן אנונימי לכל אדם כדי לצמצם את שיעורי התחלואה מין ולא פחות מכך, כדי לקדם מין מוגן גופנית ונפשית.
יעל גור: המרפאה מאפשרת לכל אדם להיבדק ללא תשלום ובאופן אנונימי מתוך אמונה שלכל אדם מגיעה הזכות לבריאות, לכבוד ולחיים, ללא הבדל בין דת, גזע, מין, סטטוס אזרחי, סטטוס משפחתי, נטייה מינית, זהות מגדרית, מוצא, עיסוק וכולי.
יעל גור: באמת, ללא כל תלות בגורמים האלה.
יעל גור: זה מרגש כפליים לציין עשר שנים לפעילות המרפאה ולהקמתה במעמד הזה משום שלוועדה הזאת היה חלק חשוב בהקמת המרפאה.
יעל גור: בתחילת שנות ה-2000 אנחנו כולנו זוכרים שהנושא שבער על השולחן הזה היו המספרים הלא הגיוניים של נשים שמגיעות לישראל, שמוברחות לשראל לצורך עיסוק בזנות, והוועדה הזאת דחפה את משרדי הממשלה, וביניהם גם את , לתת מענה לקורבנות הסחר, בהיבט הבריאותי וכמובן בהיבט הנפשי.
יעל גור: מה שעוד קרה באותן שנים, וזה כבר קשור לעולם האפידמיולוגיה, זה שיעורי התחלואה במין עלו.
יעל גור: באמת החיבור של שני הגורמים האלה יחד הביא להקמת המרפאה בשנת 2002.
יעל גור: עשו איזשהו סקר ב תל אביב שגילה שבנשים בזנות בתל אביב באותן שנים – זה היה על קורבנות סחר בנשים – מצאו קצת יותר בציבור הכולל דונוקוקים של זיבה, מחלת מין, בלוע.
יעל גור: אני חייבת לומר שמאז לא מצאנו שיעורים כאלה.
יעל גור: אחד הדברים שאנחנו מנסים במהלך השנים הוא דווקא לנתק את הקשר הזה בין זנות ומחלות מין.
יעל גור: לכן שמתי כאן תמונה של גולגולת של אישה שמתה מסיפיליס.
יעל גור: זה הוצג במוזיאונים, במיוחד בגרמניה, וזה היה למען יראו ויראו.
יעל גור: גברים שעוזבים את הקשר הממוסד, הקבוע, המונוגמי והולכים לקיים יחסי מין עם נשים אחרות, שייזהרו להם כי הם יכולים להידבק בסיפיליס.
יעל גור: אז סיפילס הייתה מחלה שאפשר היה למות ממנה כי עוד לא הייתה אנטיביוטיקה.
יעל גור: זה בעצם איזה לינקג' כזה שלאורך השנים זה הפך להיות מיתוס שזנות היא תחלואה.
יעל גור: אני חושבת שלעבוד בעולם הזה, זה להיות ער כל הזמן לגילויים חדשים על בני אדם.
יעל גור: אחד הדברים אנחנו רואים לאורך השנים זה שדווקא זנות היא מסבה לאישה ולגבר שעוסקים בה הרב נזקים אבל מחלות מין זה לאו דווקא הדבר הבולט ואת זה תראו בהמשך המצגת.
יעל גור: אם כן, זה הרקע להקמת המרפאה.
יעל גור: המרפאה הוקמה ב-2002 והיו לה ארבע מטרות מרכזיות: לאבחן חולים, לטפל בהם, לאפשר לאנשים לקבל מידע וגישה למידע כדי שהם יוכלו לשמור על עצמם מוגנים מפני פגיעה מינית, מחלות מין וכל הנזקים שיכולים להיגרם על ידי מין לא מוגן, גופנית ונפשית, וכמובן לאפשר לאנשים שהם בסיכון גבוה – ואז באמת זאת הייתה הקבוצה של נשים בזנות אבל מאז אנחנו יודעים שיש קבוצות נוספות שהן בסיכון גבוה.
יעל גור: הן לאו דווקא חולות יותר, אבל הן נמצאות סיכון גבוה להידבק במחלות מין ולהדביק אחרים בגלל סיטואציית החיים.
יעל גור: אחר כך אנחנו נתייחס לאוכלוסיות האלה.
יעל גור: האוכלוסייה של נשים בזנות, גם גברים וקטינים, סומנה כמי שצריך לתת לה מענה שהוא מעבר למענה הבריאותי.
יעל גור: בגרף הזה אפשר לראות את שיעור ההגעה למרפאה.
יעל גור: עם השנים ציבור האנשים שפוקדים את המרפאה הולך וגדל.
יעל גור: עוד דבר מעניין שאפשר לראות מהגרף הזה זה שדווקא אנשים שהם ותיקים – כלומר, נבדקו אצלנו בעבר – באים יותר.
יעל גור: העמודה האדומה מסמנת את שיעור הבאים שהם ותיקים והעמודה הכחולה מסמנת את שיעור הבאים שהם חדשים.
יעל גור: זה משהו שאפשר לראות אותו ממש כמגמה ב-2011 כאשר יותר ותיקים מגיעים.
יעל גור: הוותיקים הם אנשים שיודעים למה הם באים, הם מגיעים מקבוצות סיכון, הם נמצאים עדיין במצבי סיכון, לעתים גם הזנחה אבל לא תמיד, והם מגיעים יותר כדי לקבל מענה של בדיקות תקופתיות וטיפול.
יעל גור: עוד קצת על מאפייני הפונים בהיבט המגדרי והגילאי.
יעל גור: אנחנו רואים שהמרפאה מקבלת בעיקר אנשים שהם בגילאי עשרים לארבעים-חמישים וקצת יותר גברים מנשים.
יעל גור: זה משהו שהוא מאוד דומה למרפאות כאלה דומות בעולם.
יעל גור: מתוך סיבות הפנייה, אפשר לפלח שתי סיבות עיקריות.
יעל גור: חלק מהאנשים – וזה החלק הגדול – באים כי היה להם איזשהו מין לא מוגן או איזשהו חשש, לעתים פגיעה מינית, איזשהו סיפור שבגללו הם רוצים לבדוק את סטטוס מחלות המין שלהם וזה מה שקרוי אצלנו סריקה.
יעל גור: זה ה-87 אחוזים.
יעל גור: חלק קטן יותר אלה אנשים שבאים כבר עם תסמינים של מחלת מין, פצע או איזושהי הפרשה, משהו שמציק להם, שהוא לא רגיל והרבה פעמים אנחנו רואים גם את ההבחנות החיוביות – ממצאים חיוביים של תחלואה – שמתגלות דווקא אצל אנשים שבאים עם התסמינים.
יעל גור: גם זה דבר הגיוני כי חלק ממחלות המין הן תסמיניות אבל חלק מהן הן לא תסמיניות ולכן אנחנו רואים שיש גם שיעורי גילויים של מחלות מין גם אצל אנשים שבאים כאשר סיבת הפנייה שלהם הייתה סריקה.
יעל גור: עשיתי מגע מיני חשוד או קרה משהו ויש לי סיבה לבדוק אבל לאו דווקא תסמינים.
יעל גור: עוד קצת לגבי המתאם של גורמי סיכון עם מחלות שונות.
יעל גור: אפשר לראות שב-HIV אנחנו רואים יותר אנשים שגורם הסיכון הוא נטייה מינית.
יעל גור: בדרך כלל אלה גברים שמקיימים יחסי מין עם גברים במדינה אנדמית, בדרך כלל ארצות אפריקה.
יעל גור: בזיבה אנחנו רואים שגם המגדר, כלומר, בעיקר גברים ולאו דווקא נטייה מינית – זאת אומרת, גם גברים שמקיימים יחסי מין עם גברים אבל גם גברים שמקיימים יחסי מין עם נשים.
יעל גור: העניין המגדרי נמצא כאן בקורלציה עם זיבה וכמובן גם מדינה אנדמית.
יעל גור: אנחנו רואים את זה גם אצל יוצאי אפריקה שמגיעים למרפאה או פוגשים אותנו בניידת ואלה שיעורים יחסית גבוהים של זיבה.
יעל גור: זאת אומרת, זאת מחלה גם אנדמית.
יעל גור: בכלמידיה לא נמצאו אפיונים בבסיס המידע למעט נטייה מינית ודווקא של מה שנקרא סטרייטים.
יעל גור: יותר גברים סטרייטים מגברים הומואים חולים בכלמידיה.
יעל גור: לגבי הזיבה בלוע – מה שראינו בסקר הראשון שהביא להקמת המרפאה – אנחנו רואים קצת יותר זיבה בלוע אצל נשים בזנות ומההכרות שלנו זה כתוצאה מחוסר היכולת לשכנע לקוח להשתמש בקונדום במין אוראלי.
יעל גור: זאת אומרת, נשים שמצליחות לעשות את זה, לא נדבקות כי אחרת כולן היו נדבקות.
יעל גור: אנחנו יודעות שזאת הסיבה היחידה.
יעל גור: גם לקוחות זנות מבקשים בתוך הסצנה מין בלי קונדום ובעיקר לא מוכנים לוותר על זה במין אוראלי וזאת הסיבה שאנחנו רואים נתון גבוה של זיבה בלוע אצל נשים בזנות.
יעל גור: לגבי הפטיטיס B, זה בעיקר מדינה אנדמית וסמים בהזרקה.
יעל גור: מעורבות בזנות או צריכת זנות, זה די מקזז את עצמו וזה בשיעורים נמוכים.
יעל גור: אם לחזור על השקף שהראינו עם הגולגולת של האישה עם הסיפיליס, אנחנו רואים שבאמת הקשר הזה מתברר כלא מובהק, של זנות ותחלואה.
יעל גור: יש גורמי סיכון שונים ואחד המסרים שאנחנו כמרפאה מעבירים – ומאוד חשוב לנו לא לזרות פחד ולא להטיל אשמה – אנחנו לא אוהבים לדבר על מחלות מין כאופייניים לאוכלוסייה ולתייד אותה אלא אנחנו מדברים על מחלות מין כמה שיכול להיות נחלת חלקו או חלקה של כל מי שלא עושה מין מוגן.
יעל גור: נכון, מין מוגן ברוב המקרים הוא בחירה, אנחנו יכולות לבחור להשתמש בקונדום, אבל אנחנו יודעות ויודעים שלא תמיד הבחירה נמצאת בידי כל אחד ואחת מאתנו ובאמת כאן אנחנו מתקרבים לאזורים של הפגיעה המינית והזנות שלא תמיד יש שם בחירה.
יעל גור: לדעתי תמיד אין שם בחירה.
יעל גור: קצת לגבי תחומי הפעילות של המרפאה.
יעל גור: שישה תחומים עיקריים: קבלת קהל במרפאה.
יעל גור: יושבים כאן חבריי למרפאה – אנה, רעיה ואריקה.
יעל גור: קבלת הקהל במרפאה היא מדי יום.
יעל גור: מקבלים קהל שבא לעשות בדיקות למחלות מין, לקבל תוצאות, לקבל טיפול אם צריך, והסברה.
יעל גור: זאת קבלת קהל שמתרחשת שלושים שעות בשבוע במרפאה.
יעל גור: כדי להבין את ההיקפים, אנחנו סוגרים עשר שנים עם 25 אלף אנשים שפקדו את מרפאת לוינסקי לפחות פעם אחת.
יעל גור: ראיתם שיש הרבה שהם חוזרים.
יעל גור: לא ציינתי כמה ביקורים היו במרפאה אלא ספרתי רק את האנשים.
יעל גור: אם כן, 25 אלף אנשים כאשר חלקם היה הרבה פעמים.
יעל גור: זאת הפעילות במרפאה.
יעל גור: שוב, כל הבדיקות שעלותן גבוהה וכל התרופות שעלותן לא גבוהה ניתנות בחינם על ידי לכל אדם שמגיע אלינו ומגיעים אלינו גם אנשים שאין להם מעמד אזרחי.
יעל גור: מגיעים אלינו הרבה מאוד כאלה כאשר בשנה האחרונה הם מהווים למעלה מעשרה אחוזים.
אורית זוארץ: יש לכם פילוח נתונים?
יעל גור: לא במצגת הזאת אבל אני יכולה לשלוח לוועדה.
אורית זוארץ: אנחנו נשמח לקבל כי אנחנו מבינים שיש יותר ויותר פונים שהם חסרי מעמד שבאים לבקש סיוע רפואי.
יעל גור: נכון.
יעל גור: כמו אצל רופאים לזכויות אדם – ושחר נמצאת כאן – וארגונים אחרים שמטפלים באנשים הם חסרי מעמד, מהגרי עבודה, פליטים, גם אלינו מגיעים אנשים עם האפיון הזה והם מקבלים את השירות בחינם.
יעל גור: יש לנו לצורך הטיפול בהם שיתופי פעולה מאוד טובים גם עם רופאים לזכויות אדם וגם עם עמותת אסף ועם הוועד למלחמה באיידס כדי לתת מענים בתחומי חיים אחרים שהם מעבר לבריאות.
יעל גור: תחום נוסף שמתלבש על קבלת קהל במרפאה הוא ההסברה.
יעל גור: נכון, מתרחשת גם הסברה במרפאה.
יעל גור: כל אדם עובר מה שנקרא אפטר טסט קאונסלינג שזה איזשהו ייעוץ שנוגע לגורמי הסיכון שהוא תיאר ואם יש מחלה או תסמינים או חשש, זה המקום שבו הוא מקבל אפשרות ללבן, לעבד, לאוורר, לעשות וינטלציה וגם לשאול שאלות.
יעל גור: זה קורה עם רופא או עם עובדת סוציאלית או עם רופאה או עם עובד סוציאלי.
יעל גור: ההסברה היא הרבה מעבר למה שקורה בתוך המרפאה והיא באמת פונה לקבוצות מחוץ למרפאה.
יעל גור: יש לנו פרויקט שנקרא סקס בטוח בעיר הגדולה שממומן בעיקר מכספי תרומות, גם מגורמים מסחריים וגם מעודפי תקציבים אחרים ולא מהתקציב הקבוע.
יעל גור: הפרויקט הזה הוא הסברה בבתי ספר.
יעל גור: הסברה מניעתית בבתי ספר מול קבוצה.
יעל גור: ב-2011 פקדו את הפעילות הזאת 35 אלף תלמידים.
יעל גור: זה פרויקט שאנחנו עושים אותו יחד עם המרפאה בחיפה, המרפאה התאומה שלנו בחיפה שמנהלת אותה דניאלה בקר, וגם עם נציגים של ארגונים אחרים בדרום הארץ ובירושלים.
אורית זוארץ: זה לא נעשה בשיתוף משרד החינוך?
יעל גור: משרד החינוך נתן לנו את ברכת הדרך.
אורית זוארץ: ברכת הדרך היא טובה, אבל צריך תקציב.
יעל גור: התקציב מגיע בעיקר מגורמים מסחריים.
אורית זוארץ: אז אתם נכנסים לתוך בתי הספר?
יעל גור: אנחנו נכנסים לתוך בתי הספר.
אורית זוארץ: גם לתנועות הנוער או רק לבתי הספר?
יעל גור: פחות תנועות נוער.
יעל גור: קצת אגודות סטודנטים וצה"ל.
יעל גור: יש תהליך הסברתי מאוד קצר.
יעל גור: זאת ממש טעימה אבל יש שם דיבור דרך פריזמה של שוויון בין המינים, על נושא מחלות מין, סיכונים במין, פגיעה מינית, נטייה מינית, זהות מגדרית.
יעל גור: מזהו שהוא מאוד על קצה המזלג עם חיבור לארגונים אחרים שממשיכים את זה ועושים עוד פעילויות דומות ארוכות יותר.
יעל גור: זה קורה בבתי הספר.
יעל גור: לקבוצות שהן בסיכון גבוה, נערות ונערים בסיכון גבוה, זה תהליך קצת ארוך יותר של שישה עד שמונה מפגשים שמתרחשים בפנימיות של חסות הנוער, במעון צופיה, בהוסטלים שונים, כאשר שם אנחנו עושים תהליך ארוך יותר וסדנאי.
יעל גור: זה תהליך פסיכו חינוכי שיש בו גם אפשרות לשיח עם הקבוצה.
יעל גור: זאת לא הרצאה אלא זה משהו שהוא תהליכי.
יעל גור: אנחנו עושים את העבודה הדומה הזאת גם עם הצוות ולעתים גם עם הורים של החוסים באותן מסגרות.
יעל גור: גם זה היה השנה.