GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
גילה אושרת: כבוד יושב-ראש הכנסת, חבר הכנסת ראובן רובי ריבלין, סגנית השר לקידום צעירים, סטודנטים ונשים, חברת הכנסת גילה גמליאל, יושבת-ראש הוועדה לקידום מעמד האישה, חברת הכסת ציפי חוטובלי, חברות וחברי כנסת נכבדים, נשיאת ויצ"ו העולמית גברת בן-דב, פרופסור רבקה לזובסקי, יושבת-ראש ההנהלה העולמית וכל האורחים שהגיעו לכאן, קהל נכבד, צהרים טובים.
גילה אושרת: גם אני בפתח דבריי מבקשת להעלות את זכרה של מיכל מודעי זיכרונה לברכה שהלכה לעולמה בסוף השבוע שעבר.
גילה אושרת: מיכל, שהיתה גם רעייתו של חבר הכנסת לשעבר והשר לשעבר יצחק מודעי ז"ל, כיהנה כנשיאת ויצ"ו העולמי.
גילה אושרת: כמו שכבר נאמר פה, תרומתה לחברה, ולקידום מעמד האישה בפרט היה רב.
גילה אושרת: בשבילנו מותה של מיכל מהווה אבדה קשה, גם לויצ"ו וגם לחברה הישראלית בכלל.
גילה אושרת: יהי זכרה ברוך.
גילה אושרת: ביום חמישי הקרוב יציינו ברחבי העולם את יום האישה הבין-לאומי.
גילה אושרת: היום הזה בא לציין את מאבקן של הנשים לשוויון זכויות, מאבק שנמשך כבר למעלה מ-100 שנים, מאבק שאינו רק על שוויון זכויות לנשים אלא מאבק על אופייה ודמותה של החברה הישראלית כולה.
גילה אושרת: בשנת 1948 במגילת העצמאות, אבן היסוד של החברה הדמוקרטית, נאמר בין היתר כי מדינת ישראל תקיים שוויון זכויות חברתי ומדיני לכל אזרחיה ללא הבדל דת, גזע ומין.
גילה אושרת: בשנת 1980 חתמה מדינת ישראל על אמנה בין-לאומית בדבר ביעורן של כל הצורות של אפליה נגד נשים.
גילה אושרת: מאז חלפו למעלה מ-30 שנה ובישראל 2012 עדיין רחוקה הדרך לשוויון בין המינים.
גילה אושרת: בישראל 2012 נשים עדיין נחותות.
גילה אושרת: נשים הן בנות ערובה בידי בעליהן לקבלת גט; נשים סובלות מאלימות; תקרת הזכוכית טרם נופצה; נשים חשופות יותר לסכנה של פיטורים ואבטלה ונשים משתכרות פחות מגברים.
גילה אושרת: בישראל 2012 תופעת הסחר בנשים הולכת ומתרחבת, תעשיית פורנוגרפיה הולכת ומתפתחת וגילויים של הטרדה מינית פוקדים את הנשים חדשות לבקרים.
גילה אושרת: אנחנו עדיין נאבקות על שיווין לנשים בצבא, התופעה של הדרת נשים הולכת ומתרחבת, ולא רק במרחב הציבורי אלא גם במרחב הפוליטי.
גילה אושרת: לנשים אין עדיין ייצוג הולם במוקדי קבלת החלטות ובעמדות מפתח והשפעה בחברה הישראלית בכל הרמות, וגם אם נחלנו הצלחות בתחום של החקיקה אזי בפועל קיימת בעיה קשה של אכיפה.
גילה אושרת: אז אין ספק שבישראל 2012 נשים בחברה הישראלית עדיין נחותות.
גילה אושרת: נחיתותן של נשים נובעת, בין היתר, מנורמות חברתיות ותרבותיות, אך גם מהדרך בה הן מוצגות או לא מוצגות, קרי: מועלמות, מוסתרות ומודרות.
גילה אושרת: קיים קשר הדוק בין הנשים בפרסומות ותכנים המשודרים בטלוויזיה לבין התנהגות הציבור.
גילה אושרת: בשנים האחרונות ויצ"ו מובילה מאבק לשינוי דרך העברת המסרים כדי שגם אמצעי התקשורת, ככלי שיש לו השפעה כל כך גדולה, יהיה שותף משמעותי במאבק להשגת השוויון בין המינים.
גילה אושרת: עיקר המאבק שלנו הוא באותן פרסומות פורנוגרפיות שמחפיצות את גוף האישה, שעושות שימוש פוגעני בנשים ומשתמשות בגוף הנשי או בדימוי הנשי לצורך מכירת סחורות, מוצרים ושירותים.
גילה אושרת: גוף האישה הוא לא סחורה שעוברת לסוחר, גוף האישה הוא לא חפץ שמסתכלים בו, צורכים אותו ולאחר השימוש זורקים אותו.
גילה אושרת: ואני בטוחה שהמפרסמים יאמרו שהפרסומות מייצגות את המציאות ואולי רק מבליטות אותה, אבל אנחנו אומרות שהפרסומות יוצרות את המציאות והפרסומות הן הן שמשפיעות על המציאות, כי הפרסומות הן סוג של תוצר תרבותי שלא רק מייצג את חיי היום-יום שלנו אלא גם, ובעיקר, משפיע עליהם.
גילה אושרת: לכן כשאותן פרסומות מצמצמות את המהות הנשית לכדי אובייקט מיני או מציגות אידיאל יופי שאינו ניתן להשגה או מקבעות סטריאוטיפים למיניהם של נשים קלות דעת שמקומן במטבח, ששופינג זה כל עולמן, שאין להן שום הבנה בטכנולוגיה הכי מזערית, אז אסור לנו להתייחס לפרסומות האלה כאל זוטות ולהקל בהן ראש.
גילה אושרת: צריך לתת להן משקל כי הפרסומות האלה, שהילדים שלנו צופים בהן, מועברים בהן מסרים, ואם אלה המסרים שהילדים מקבלים אז אין סיכוי שהן יגדלו לתוך חברה שוויונית ומכבדת.
גילה אושרת: נהפוך הוא, הם יקלטו תפיסות עולם מעוותות של נשים, מעמדן של נשים ועל היחסים בין המינים.
גילה אושרת: אני רוצה להוסיף שמחקרים רבים הראו שהפרסומות גורמות לעלייה באלימות כלפי נשים, וכבר נאמר שפורנוגרפיה היא התיאוריה, אונס הוא המעשה.
גילה אושרת: השנה בלטה במיוחד גם תופעה של מחיקה וטשטוש של נשים מפרסומות, תופעה שגם היא משקפת, אולי באופן שונה, התייחסות אל נשים כאובייקט מיני, ואני אסביר את עצמי.
גילה אושרת: החברה הנאורה התייחסה לתופעה של הנשים מהמרחב הציבורי בקונטקסט הכללי שלה והתייחסה אל זה כהפרה בוטה של זכויות האדם בכלל, וגינינו אותה.
גילה אושרת: אבל אל נשכח שאותן קבוצות שדרשו את ההפרדה בין נשים לגברים באוטובוסים ובמדרכות והורדה של פרסומות שבהן מופיעות נשים עשו את זה כדי שהגברים לא יתפתו, חס וחלילה, על-ידי הנשים.
גילה אושרת: גם כאן בעצם נתפסו הנשים כאובייקט מיני, שהן פתייניות.
גילה אושרת: תחת האצטלה הזו החוגים הדתיים דרשו את הדרת הנשים.
גילה אושרת: אני רוצה להתייחס לתוכניות הריאליטי בטלוויזיה.
גילה אושרת: התוכניות האלה, נפח זמן השידור שלהן הופך וצובר תאוצה, בעיקר בגלל שהן מהוות מקור הכנסה בלתי נדלה של הזכייניות.
גילה אושרת: התוכניות האלה מחזקות דימויים סטריאוטיפיים שמקבעים את הנשים בתפקידים מסורתיים בתחום האישי, המשפחתי ובמרחב הציבורי.
גילה אושרת: הכוח שיש לטלוויזיה הוא גדול בהרבה משאר מכלי המדיה האחרים, ויש לה השפעה על בני הנוער.
גילה אושרת: וכך, כשאלו נחשפים משחר נעוריהם למסרים כאלו, לעולם לא נגיע לשינוי החברתי-תרבותי בדבר מקומן ומעמדן של הנשים ולכן הגיע הזמן לפעול ולוודא שזמן המסך של התוכניות האלה יהיה לפחות מוגבל.
גילה אושרת: בשם הרייטינג הקדוש אסור לנו לפגוע בנשים ובשם הרייטינג הקדוש לא נחטא בחינוך בני נוער וילדים לשוויון בין המינים.
גילה אושרת: ויצ"ו מובילה זו השנה הרביעית קמפיין שמטרתו לשנות את היחס לנשים בתקשורת בכלל, לשנות את תרבות הפרסום בפרט.
גילה אושרת: אנחנו מנסות לבחון עם המפרסמים מודלים אחרים לפרסום הוגן בתקשורת.
גילה אושרת: מטרת הקמפיין שלנו היא לא רק להעלות את הנושא לסדר היום הציבורי אלא גם, ובעיקר, לשכנע את המפרסמים שאפשר גם אחרת, שאפשר לפרסם בהצלחה כל מוצר באופן הוגן, שמתחשב אמנם בצורכי הז'אנר, אבל לא רומס את כבודן ואת גופן של נשים, שמהוות יותר ממחצית האוכלוסייה, כי אישה יכולה להיות אסרטיבית, מצליחה, חכמה ועדיין יכולה למכור.
גילה אושרת: שיאו של הקמפיין הוא על-ידי הענקת אות קלון לחברה מסחרית שבחרה לפרסם את מוצריה באמצעות פרסומת סקסיסטית.
גילה אושרת: באמצעות הענקת אות הקלון אנחנו מקוות ליצור לחץ ציבורי על החברות המסחריות שמפרסמות מוצרים באמצעות נשים באופן פוגעני.
גילה אושרת: הפרסומת לה ניתן אות הקלון נבחרת על-ידי ועדה ציבורית, שעל חברותיה נמנות נשות אקדמיה, נציגות ציבור ונציגות ארגוני נשים.
גילה אושרת: הוועדה סקרה מאות פרסומות ובחנה אותן לאור פרמטרים שהם, בין היתר: הדרך שבה מציגים חלקי גוף למיניהם, שזה מתחבר להצעת החוק שאני מאוד מברכת אליה; טקסטים מילוליים בעלי מסר כפול; צורת ההצגה, רזון קיצוני ועוד כל מיני פרמטרים שתשמעו עליהם יותר מאוחר.
גילה אושרת: הוועדה בחרה את הפרסומת הסקסיסטית ביותר לשנת 2012 על-פי אותם פרמטרים, ואת התוצאות נחשוף כאן בסוף המושב.
גילה אושרת: ובהזדמנות הזו, אני רוצה להודות לכל חברות הוועדה.
גילה אושרת: חברה בריאה, חברה ששואפת לשוויון בין המינים, צריכה לשמור על מרחב ציבורי נקי ממסרים סטראוטיפיים ופוגעניים שמחבלים בחתירה לשוויון.
גילה אושרת: יתרה מכך, עלינו להתבסס על מסרים חיוביים שמעודדים שוויון בין המינים ובין המגזרים השונים, ואסור לנו לפגוע בציבור הנשים בשם ההגנה על חופש הביטוי, היצירה האומנותית והרייטינג.
גילה אושרת: חופש הביטוי, ראוי לו שייסוג בפני השוויון בין המינים ובפני ההגנה על האינטרס הציבורי.
גילה אושרת: את גבולות חופש הביטוי קובעים פה, בבית המחוקקים.
גילה אושרת: לכן אני קוראת לכם לטפל בהיבט החוקתי, לחייב כללי פיקוח נוקשים על תוכן הפרסומות ולהפוך פרסומן של פרסומות פוגעניות לעבירה פלילית.
גילה אושרת: אני גם קוראת מעל הבמה הזו לרגולטור, למועצת הרשות השניה, לאכוף ביתר שאת את כללי האתיקה של הרדיו והטלוויזיה, להרחיב אותם כך שיכללו מאפיינים רחבים יותר של הצגת נשים בצורה מבזה שמנציחה סטראוטיפים.
גילה אושרת: גבירותי ורבותי, אני חושבת שאנחנו נמצאים בתהליך של שינוי, תהליך שהוא ארוך ומייגע, אבל אנחנו דורשות ואנחנו מאמינות שחובה עלינו להתמיד במאבק הזה כדי שיגיע היום וגם את העיוות הזה נתקן, וכך יהיה זה נדבך נוסף בדרך לקראת חברה טובה יותר, חברה שוויונית, חברה שפועלת לקדם נשים ולמיגור אי-השוויון המגדרי.
אורנה בן דור: יש לי שאלה.
אורנה בן דור: היה מדובר בתוכנית שמ-11:00 עד 11:15 שלושה אנשים ידברו ומ-11:15 עד 12:30 עוד כעשרה אנשים, פלוס שאלות ותשובות, ידברו.
אורנה בן דור: כעת 11:55.
אורנה בן דור: איך אנחנו מתכוונים לקדם את הדיון הזה באופן כזה שלא כל אחד מאתנו יוציא הברה מהפה?
ציפי חוטובלי: נשמח מאוד להעביר את רשות הדיבור למרב מיכאלי, המנחה של הפאנל.
מרב מיכאלי: אחרי כל הדברים הרבים והמחכימים ששמענו, אני מאוד מקווה שלפאנל יהיו דברים מעניינים להוסיף.
מרב מיכאלי: אציג כל מי שאני פונה אליה, ברשותכן וברשות
מרב מיכאלי: כם חברות וחברי הכנסת הנכבדות.
מרב מיכאלי: אני רוצה להתחיל אתך בבקשה, פרופסור ענת פירסט.
מרב מיכאלי: פרופסור ענת פירסט היתה הדיקן של בית-הספר לתקשורת במכללה האקדמית נתניה.
מרב מיכאלי: עבודת המאסטר הראשונה בארץ שנעשתה בנושא של נשים בפרסומות נעשתה על-ידה בהנחיית פרופ' דפנה יזרעאלי, ומאז זה מה שהיא עושה באופן כללי – חוקרת טקסטים שמופיעים במדיה הפופולרית בהקשרים של קבוצות שונות.
מרב מיכאלי: אז אחרי ששמענו את כל ההסברים האלה, אני צריכה בכל זאת את ההסבר האקדמי.
מרב מיכאלי: מה בעצם הבעיה?
ענת פירסט: אחלק את המבוא שלי, של שלוש דקות, לשלושה נושאים, על כל נושא דקה.
ענת פירסט: אחד, פרסומת היא אתר מרכזי להבנת יחסים חברתיים.
ענת פירסט: כל החוקרים שמתעסקים בפרסומת הטקסט במדיה מבינים שבסופו של דבר הפרסומת משקפת ומייצרת דיאלוג עם מצב חברתי נתון.
ענת פירסט: לכן פרסומת היא חשובה.
ענת פירסט: דבר שני, פרסומת היא מוצר כלכלי, והעניין הכלכלי אסור לשים אותו בצד.
ענת פירסט: רק לפני שנייה אמרת "פריים טיים", ואנחנו צריכים למכור כל הזמן, גם את עצמנו.
ענת פירסט: אז פרסומת זה דבר מאוד חשוב, הוא המכשיר המרכזי ביותר לגיוס כספים מידי הציבור.
ענת פירסט: אז צריך לקחת את שני הדברים האלה בחשבון.
ענת פירסט: אני עוברת לעניין הפמיניסטי.
ענת פירסט: לנוכח ההבנה של שני הדברים הללו - גם החשיבות הכלכלית של הפרסומת וגם החשיבות שאנחנו יכולים להבין יחסים חברתיים מהפרסומת - המחקר הפמיניסטי הַחֵל משנות ה-70.
ענת פירסט: אז פורץ הגל השני שמנסה לבחון את מערכת היחסים בין נשים לגברים בתוך החברה לא רק מתוך שוויון אלא מתוך העצמה ולראות אותנו כנשים עצמאיות לא רק בהקשר הגברי.
ענת פירסט: בעצם מתבוננים בפרסומת ומדגישים את המצב שבו אנחנו מוצגות בתוך הפרסומת.
ענת פירסט: המחקר הראשון נעשה ב-79.
ענת פירסט: אם מישהי זוכרת, ב-78 היו המלצות של ראש הממשלה לגבי מצב הנשים בישראל.
ענת פירסט: המצב הכי גרוע היה בתקשורת, והייתה המלצה לבדוק את זה ובדקתי את זה.
ענת פירסט: אני בדקתי את זה במובן של בחינת מערכת היחסים בתוך החברה בעזרת התבוננות בפרסומת.
ענת פירסט: לקחתי חוקר – גופמן - שמדבר על הצגת המינים בפרסומת, ואתן שתי דוגמאות לעניין הזה.
ענת פירסט: אחת – גובה.
ענת פירסט: תמיד העניין של גובה משחק בהעמדה של מערכת יחסים חברתיים, גם בתוך טקסט של קולנוע וגם בתוך טקסט של תקשורת הנשים תמיד יותר נמוכות, למרות שבדרך כלל הדוגמניות הן הרבה יותר גבוהות מגברים.
מרב מיכאלי: ובכל זאת בפרסומת הן יותר נמוכות.
ענת פירסט: הן הרבה יותר נמוכות.
ענת פירסט: הדבר השני הוא שנשים, יותר מגברים – ופה אני מתחברת אלייך, גברת בן-דור – הן אובייקטים.
ענת פירסט: גברים הם אובייקטים, נשים הן אובייקטים, בזה אין ספק.
ענת פירסט: אנחנו לא רוצים שאף אחד מאתנו יהיה משהו שירכשו - לא אותך, לא אותי ולא את הגבר שלידך.
ענת פירסט: העניין הוא שבתוך העניין של הרכישה נשים, יותר מגברים, עושים שימוש באיברים שלהן – בידיים, בפנים, בצורה שלהן - כדי לפרסם.
ענת פירסט: לקראת הדיון הסתכלתי על זה שמוכרים אותנו בתור וילון.
ענת פירסט: אנחנו כותרת למוצר.
ענת פירסט: נשים, יותר מגברים, הן כותרות למוצר.
ענת פירסט: עושים שימוש בפה שלנו, הפה שלנו זה דבר מאוד מרכזי, שפתיים אדומות וכדומה.
ענת פירסט: לא אכנס לכל הדברים האלה.
ענת פירסט: 15 שנה אחרי זה עשיתי בדיוק את אותו מחקר.
ענת פירסט: קראתי למאמר שלי "במערב אין כל חדש", כי חוץ מהעניין של תפקידים – כי לכאורה אנחנו כבר בתפקידים מסוימים – כל האלמנטים האחרים, של סימון כוח, של התנהגות צייתנית, של נסיגה ברישיון, הדברים הללו חזרו על עצמם.
ענת פירסט: לא היה שינוי אפילו ב-0.01.
ענת פירסט: אחרי עוד 15 שנה - לכן היום אנחנו כבר 30 שנה אחרי - אני נזקקת לתיאוריה חדשה, שהיא פוסט פמיניסטית.
ענת פירסט: אנחנו כבר לא בגל השני של רדיקליות כזאת, אלא אנחנו בפוסט פמיניזם.
ענת פירסט: קבוצה קטנה הצליחה להגיע למקום מסוים, אבל בכל אופן אנחנו יודעות היום שהפמיניזם נארג למרקם התרבותי בישראל, ניתן לאתר אותו בכל טקסט במדיה בכלל ובטלוויזיה בפרט.
ענת פירסט: אפשר גם לראות נשים מאוד מצליחות, שהפכו להיות גיבורות בסדרות מרכזיות.
ענת פירסט: יש לנו חלק שהן נשות תקשורת מובילות, למרות שלטעמי זה לא מספיק.
ענת פירסט: לנוכח זה התפתח מושג שנקרא "מינניות נאורה" –enlightened sexism .
ענת פירסט: מה זאת אומרת "מינניות נאורה"?
ענת פירסט: מינניות נאורה היא תגובה, מכוונת או לא, לאיום של המשטר המגדרי החדש.
ענת פירסט: מאחר שאנחנו כבר כל כך מצליחות אסור לנו להגיד את המילה "פמיניזם", אנחנו צריכות לחזור להיות נשיות.
ענת פירסט: שימי לב מה מונח בתוך זה - אם את פמיניסטית את צריכה להיראות רע, את לא יכולה להיות נשית.
ענת פירסט: זו הנחה ראשונה, שמובלעת בכל התפיסה הזאת.
ענת פירסט: לנוכח זה, אנחנו צריכות להחזיר לעצמנו את כל ההופעה הנשית.
ענת פירסט: לכן, בסופו של דבר, מותר להחזיר אותנו לסטריאוטיפים של ילדות, של נערות נשים, של מתיילדות.
ענת פירסט: עכשיו, לכאורה, כשהנשים ניצחו במאבק והן עתה חברות שוות בחברה, ניתן לאמץ רכיבים שפעם נחשבו כסקסיסטיים, כמינניים, ועכשיו הם לגיטימיים.
ענת פירסט: מה שקורה זה שחזרנו אחורנית לשנות ה-70.
ענת פירסט: אז אנחנו מועצמות או אנחנו חפצים?
ענת פירסט: אם אנחנו מועצמות אנחנו לא יכולות להיות חפצים כי ההגדרה של חפצים מושכת את השטיח מתחת למושג מועצמות.
מרב מיכאלי: ענת סרגוסטי, עיתונאית ותיקה מאוד.
מרב מיכאלי: בתפקיד האחרון שלה כעיתונאית היתה עורכת בכירה בחדשות ערוץ 2 ואז חצתה את הקווים לארגון לשינוי חברתי שנקרא "אג'נדה", שמתעסק באופן עיקרי בתקשורת, בתפקיד שלה ובהשפעה שלה.
מרב מיכאלי: הקולב שאנחנו נתלות בו הוא אות הקלון לפרסומת הסקסיסטית, אבל בעצם יושבות פה גם יוצרות טלוויזיה ואנחנו לא יכולות להפריד את הפרסומות מהתוכן של המסך.
מרב מיכאלי: זה נכון?
מרב מיכאלי: ולמה זה?
ענת סרגוסטי: זה נכון.
ענת סרגוסטי: חברת הכנסת חוטובלי דיברה קודם על הרצף של הדרת נשים, זה נמצא על אותו רצף.
ענת סרגוסטי: אני לא מומחית לפרסומות, אני צרכנית כמו כולן.
ענת סרגוסטי: אני כן מומחית לחדשות, ויש תחושה שהחדשות הן המראה של החברה.
ענת סרגוסטי: אני רוצה לעצור ולהסתכל על הפאנל הנכבד שנמצא כאן ולשאול את עצמנו האם הפאנל הזה הוא מראה של החברה באיזשהו אופן ומי לא נמצאת בפאנל.
ענת סרגוסטי: זאת אומרת, אני רוצה להכניס עוד רובד לדיון כאן, שהוא לא רק ספירת הראשים – כמה נשים יש בכל מקום - ולא רק האם גוף האישה הוא חפץ או לא חפץ, כי זה באמת דיון שאנחנו מנהלות כבר הרבה מאוד שנים, אלא מי הנשים שמספרות את הסיפור.
ענת סרגוסטי: זאת אומרת, מי נמצא כאן.
ענת סרגוסטי: קודם כול, אני לא רואה אף אישה לא יהודייה בפאנל, אף אישה ערבייה, ואני מצרה על כך מאוד.
ענת סרגוסטי: יש באולם - אני יודעת, אני רואה ואני מכירה חלק - אבל בפאנל אין.
ענת סרגוסטי: זה סוג של סיפור שהוא לא מסופר.
ענת סרגוסטי: כשאני מסתכלת על חדשות בטלוויזיה וברדיו ועל עיתונים, זה קול שהוא נעדר.
ענת סרגוסטי: אם יש לנו נשים שהתקדמו וכולנו יודעות לומר את שמותיהן – אגב, כל השמות שהוזכרו כאן, כמו יונית לוי, תמר איש-שלום ואילנה דיין - ככל שאנחנו יודעות לומר את השמות האלה כנראה שיש מעט מדי.
ענת סרגוסטי: זאת אומרת, אם אנחנו זוכרות את השמות של כולן אז יש מעט מדי.
ציפי חוטובלי: אבל בסוף יש רק שלושה מגישי מהדורת חדשות.
ציפי חוטובלי: צריך לזכור גם את היחסיות.
ענת סרגוסטי: גם, וגם כמובן שעכשיו מחפשים מגישים כי יעקב אילון עזב, אז מיד מחפשים עוד גבר.
ענת סרגוסטי: על הכיסא שם יושבת אישה והיא מגישה את המהדורה מאוד טוב.
ענת סרגוסטי: בואו נסתכל, אחרי שספרנו את הראשים, מי הראשים האלה ומי הן מספרות הסיפור, מכיוון שהאופן שבו מספרים את הסיפור הוא מאוד דרמטי.
ענת סרגוסטי: זה סיפור אחר שתספר, מן הסתם, חברת הכנסת נינו אבסדזה, שיושבת כאן, וחברת הכנסת חנין זועבי, שיושבת לצדה, וחבר הכנסת שלמה מולה, שיושב פה.
ענת סרגוסטי: זה יהיה סיפור אחר.
ענת סרגוסטי: גם אם הם ינסו לתאר את אותה מציאות היא תהיה מציאות אחרת מכיוון שהם באים ממקומות שונים.
ענת סרגוסטי: אז החברה הישראלית, שהיא חברה כל כך רב-גונית והכוח שלה, בעיניי, הוא הקהילות השונות שיש בתוכה – אגיד את זה בצורה קיצונית, אני מניחה שזה נתמך במחקרים שאת עושה - התקשורת בדרך כלל מספרת את הסיפור של הגבר החילוני האשכנזי היהודי, תושב מרכז הארץ, בגיל ביניים.
אורית זוארץ: לבן ומשכיל.
ענת פירסט: ובריא.
ענת פירסט: ויותר מבוגר מנשים.
ענת סרגוסטי: כמובן.
ענת סרגוסטי: אז זו הדמות המובילה.
ענת סרגוסטי: אבל אם אנחנו בוחנים מי האישה שהדמות שלה נמצאת שם, זו אישה מקבילה לו.
ענת סרגוסטי: זאת אומרת, זו אישה, בדרך כלל, יהודייה חילונית אשכנזייה, תושבת מרכז הארץ וצעירה מאוד.
ענת סרגוסטי: מה זה אומר?
מרב מיכאלי: שמספקת לו שירותים.
ענת סרגוסטי: אני לא הולכת לשם.
ענת סרגוסטי: זה אומר שאם היא יהודייה – הערבים אינם; זה אומר שאם היא אשכנזייה – אז המזרחיים ויוצאי אתיופיה אינם; תושבת מרכז הארץ – זה אומר שהפריפריה איננה; היא ילידת הארץ – זאת אומרת שהעולים אינם.
ענת סרגוסטי: כל האוכלוסיות האלה, שהן בעיניי הכוח של החברה הישראלית, לא נמצאות שם ולא מספרות את הסיפור.
ענת סרגוסטי: הסיפור שלהם לא בא לידי ביטוי.
ענת סרגוסטי: הנערות והנערים, שהם הדור הבא, מה מודל החיקוי שהם רואים ואיך הם יכולים לשאוף למשהו?
ענת סרגוסטי: הם לא רואים את עצמם שם.
ציפי חוטובלי: אני חייבת להגיד לך שגם בר רפאלי היא אשכנזייה, היא אישה חילונית והיא אישה צעירה.
ציפי חוטובלי: אני מנסה להגיד שגם הנערה מהפריפריה רוצה להיות בר רפאלי.
ציפי חוטובלי: הטענה שלי היא יותר עמוקה, היא רואה במוקדי מושאי ההערצה את הוואספים האלה - - -
מרב מיכאלי: חברת הכנסת חוטובלי, אני חושבת שעכשיו אני המנחה.
ציפי חוטובלי: כן, אבל אני חייבת להגיד שהוואספיות הזאת נמצאת בכל מקום.
ציפי חוטובלי: בסוף נשים רוצות להיות דוגמניות לא יונית לוי.
ענת סרגוסטי: בסוף גברים ונשים רוצים להיות מפורסמים.
ענת סרגוסטי: לפני שנתיים-שלוש עשיתי סרט דוקומנטרי על שולמית אלוני.
ענת סרגוסטי: בסוף הסרט היא הולכת לטיול עם הכלבה שלה, ושני ילדים בני 9–10 מכפר שמריהו ניגשים אליה ואומרים לה: מי את שמצלמים אותך?
ענת סרגוסטי: את מפורסמת?
ענת סרגוסטי: אז היא צוחקת אליהם וממשיכה הלאה.
ענת סרגוסטי: הם רצים אחריה, לא מניחים, ושואלים: את מפורסמת?
ענת סרגוסטי: ואז הם אומרים: אולי את זמרת?
ענת סרגוסטי: היא אמרה: לא, אני לא זמרת.
ענת סרגוסטי: הילד אומר: רגע, מה עוד יש חוץ מזמרת?
ענת סרגוסטי: אה, אני יודע – דוגמנית.
ענת סרגוסטי: ואז שולמית אלוני, ממרום גילה ומעשיה, מסבירה לו מה היא היתה, איך היא היתה.
ענת סרגוסטי: ככל שהיא אומרת לו: הייתי חברת כנסת, שרת חינוך וכו' העיניים שלו נפערות והלסת שלו נוחתת למטה.
ענת סרגוסטי: זה המודל.
ענת סרגוסטי: אז אני רוצה להכניס עוד רובד ולערבב קצת את התמונה.
ענת סרגוסטי: אני מודה לך שהזמנת אותי, לא הייתי צריכה להיות כאן.
ענת סרגוסטי: ואני מתנצלת, אני צריכה לצאת.
ענת סרגוסטי: סליחה, ואני מכבדת את כל מי שנמצא כאן.
מרב מיכאלי: לעשות את הקשר שחזר ונאמר כאן אני פונה לרב אורי איילון.
מרב מיכאלי: הרב אורי איילון הוא מוביל קמפיין "לא מצונזרת" נגד הדרת נשים מהמרחב הציבורי וגם מנכ"ל תנועת "ירושלמית" ואיש התנועה הקונסרבטיבית.
מרב מיכאלי: אז כשמציגים נשים מתלוננים שזה פוגעני, מחפיץ וכל זה; כשלא מציגים אותן בכלל אז מתלוננים ועושים קמפיין "לא מצונזרת" ונאבקים - אני בכוונה אומרת נאבקים ונאבקות – על הצגת נשים בשלטי חוצות.
מרב מיכאלי: אז מה הקשר ואיפה הבעיה?
אורי אריאל: השאלה הזאת, שואלים אותה הרבה מאז שהתחלנו את הקמפיין כדי להחזיר לירושלים את הנשים, שנעלמו מכל משלטי החוצות בירושלים בשל הגדרה מאוד ברורה וחד-משמעית של פרסומאים שירושלים מוגדרת כאזור פרסום חרדי.
אורי אריאל: המשמעות של אזור פרסום חרדי זה להעלים נשים מהפרסום.
מרב מיכאלי: זו לא בעיה של המפרסמים, זו בעיה של החרדים.
אורי אריאל: קודם כול, כל הסיפור הוא סיפור שלנו, הוא לא סיפור של החרדים בכלל.
אורי אריאל: מי שמנסה להטיל את זה על הצד השני חוטא לעצמו ועושה לעצמו הנחות, מכיוון שאני חושב שבסופו של דבר הסיפור הוא של החברה הפלורליסטית, שהחליטה קצת לשכוח את הערכים שלה, להירדם ובכלל - להאשים תמיד את האחר.
אורי אריאל: אנחנו, כחברה ישראלית, מומחים בלהאשים את האחר ולא להאשים את עצמנו.
אורי אריאל: אבל פה זה סיפור אחר, מכיוון שברגע שאותם פרסומאים החליטו שירושלים מוגדרת ככזאת, הם למעשה החליטו דבר נוסף; הם החליטו שכל אישה באשר היא בפרסומות היא אובייקט מיני.
אורי אריאל: זאת אומרת, לפי כאילו ההנחיות, הברורות או הלא ברורות - שאנחנו עדיין בודקים איפה זה נעשה - נשים הן אובייקט מיני וזה הכול, ולכן לא נראה אותן.
אורי אריאל: כשהתחלנו להחזיר את הנשים לפרסום, אמרו לנו: רגע, אתם מחזירים נשים לפרסום בירושלים אז היום זה יהיה חברת כנסת, כלת פרס נובל ומחר זו תהיה אישה בביקיני שמוכרת בירה ויושבת על אוטו.
אורי אריאל: פה אני חושב שאנחנו נמצאים במקומות אחרים, אבל הפרסומאים בהחלט אחראים כי לא נתנו לנו אלטרנטיבה אחרת, לא נתנו לציבור הפלורליסטי אלטרנטיבה אחרת, מכיוון שהם ממשיכים – מסיבותיהם הם, שקשורות לכסף בלבד - לדחוף למקום הזה, שהאישה היא אובייקט מיני בלבד.
אורי אריאל: מה שאנחנו מנסים לעשות, וזו המהפכה הגדולה, זה להגיד: רגע, אפשר לפרסם נשים, אפשר לפרסם זמרות.
אורי אריאל: אם הבנות רוצות לראות מודל לחיקוי באמנית או בכימאית או בעורכת דין או מה שלא יהיה, אז אני רוצה שהן תראינה אותן ברחוב.
אורי אריאל: אבל ההזדמנות כמעט לא ניתנת לנו.
אורי אריאל: זה כבר לא נשאר בפרסום החוצות, זה כבר נמצא בפרסום כולו, שבו נשים הן אובייקט מיני.
אורי אריאל: מי שראה, אחד המאבקים האחרונים שלנו היה כנגד "כפר השעשועים".
אורי אריאל: הוא הלך לשני מקומות: מחקו את הפנים של הבנות מצד אחד, ומצד שני קטלוגים שלמים של תחפושות לילדות, שלא היו מביישות אף בורדל מכובד.
אורי אריאל: אני חושב שהמפרסמים חוטאים לחברה שלנו בזה שהם יצרו קהות חושים גדולה, שכבר לא מבדילה בין ילדה בת שנתיים לילדה בת 10, לאישה בת 20 או לאישה בת 40 – הכול אותו דבר.
ענת פירסט: אין אישה בת 40.
אורי אריאל: יש גם בתי גיל הזהב.
ענת פירסט: בתי גיל הזהב מיועדים לאנשים בני 60 ולכן מראים את בנות ה-40.
אורי אריאל: אני חושב שבסופו של דבר הסיפור של הפרסום הוא לתת את האלטרנטיבה ולהבין שבפרסום אפשר לעשות את הדברים אחרת.
אורי אריאל: אבל, לצערי הרב, אני לא אופטימי מידיי כי כל עוד הכסף משחק - - -
מרב מיכאלי: אז משום שיש לנו פרסומאי בפאנל – קבל בבקשה את דני נטלר, שהוא שותף בגליקמן נטלר סמסונוב.
מרב מיכאלי: המשרד שלכם זכה בשנה שעברה באחד מאותות הקלון, על הפרסומת של הדיוטי פרי.
מרב מיכאלי: בנימוקי הוועדה נכתב: הקמפיין הזה עושה שימוש בסטריאוטיפים סקסיסטיים רבים.
מרב מיכאלי: מדובר באישה, רותי, שמיוצגת על-ידי סטריאוטיפ הבלונדינית הטיפשה היפה שכל טיבה טמון במיניות השופעת שלה.
מרב מיכאלי: קולה ואופן הדיבור הילדותי של הדמות מציג את הנשים כקלות דעת, אינפנטיליות וכמי שכל מאווייהן מופנים לקניות אובססיביות ולדילים זולים – היא רוכשת בשמים ללא אבחנה, ועוד ועוד.
מרב מיכאלי: אתה מבין מה שמדובר פה?
מרב מיכאלי: זה מדבר אליך באיזשהו אופן או שאתה חושב שזה הזוי?
דני נטלר: אני לא רוצה להיתמם, אני מבין מאוד.
מרב מיכאלי: לא רוצה להיתמם – זה כבר מעולה.
דני נטלר: אני מבין מאוד, אבל זה מוזר בעיניי.
דני נטלר: קודם כול, אני רוצה להבדיל בין פרסומאים, לא כולנו יחידה אחת.
דני נטלר: שמעתי פה: תת רמה, תת תרבות.
דני נטלר: שמעתי פה כל מיני דברים, חלק נוגעים אישית לעבודות שהמשרד שלי עשה וחלק עשה.
דני נטלר: אבל אני רוצה לומר שהפרסומאים, כל אחד הוא אחר.
דני נטלר: יש בינינו אנשים יותר טובים, יותר רעים, יותר מוחצנים, פחות מוחצנים.
מרב מיכאלי: אבל הפרסומות שלכם נראות אותו דבר כולן.
דני נטלר: הפרסומות לא נראות אותו דבר, ובגלל זה יש פרסומות שמצליחות ויש פרסומות שלא מצליחות, יש משרדים שמצליחים ויש משרדים שלא מצליחים.
קריאה: סליחה, לא הצגת את עצמך.
דני נטלר: אני דני נטלר, אני פרסומאי כ-30 שנה, מזה 25 שנים עם משרד עצמאי שפתחתי עם חבר ילדות, שהוא עדיין חבר שלי אחרי 25 שנות עבודה משותפת.
דני נטלר: אז אני חוזר ואומר: משרדי פרסום, כל אחד הוא עולם אחר.
דני נטלר: יש כאלו שהם יותר שוביניסטים, יש כאלה שפחות; יש כאלה שהם יותר פרובוקטיביים, יש כאלו שפחות; יש כאלו שחושבים שהנושא הזה חשוב יותר ויש כאלו שפחות.
דני נטלר: אז אני מבקש, לא מכלול אחד.
דני נטלר: די שמחתי על ההזמנה להגיע הנה כי אני פרסומאי די נחבא אל הכלים, אני לא מופיע בחוץ.
דני נטלר: יש לי משפחה – שתי בנות ואישה, אני חי עם שלוש נשים.
דני נטלר: אני באמת מאלה שהולכים זקוף מתחת לשולחן כבר שנים, ואוהב את זה.
דני נטלר: יש לי כבוד רב לנשים.
דני נטלר: אבל מה שמוזר בעיניי, אני יושב פה בבית שנועד ליצור את העתיד של המדינה שלי, של הבנות שלי, של הבנים – אם היו לי.
דני נטלר: יושבים פה 120 חברות כנסת וחברי כנסת ומנסים למצוא את הסיבה למה הם לא מצליחים לשנות את פני המדינה שלי ולמה הם לא מצליחים ליצור לי מקום שראוי לחיות בו.
דני נטלר: ואני שמח שהם מצאו – הפרסומות שלי.
דני נטלר: זה כל כך דבילי בעיניי, כל כך רדוד, אני חושב שהגיע הזמן לטפס על עץ אחר ואולי ש-120 חברות הכנסת וחברי הכנסת ישקיעו בחינוך של דור אחר של פרסומאים, כי הפרסומאים זה חבר'ה צעירים שיוצאים מבית-ספר.
דני נטלר: הם באים למשרד פרסום, בדרך כלל בתל-אביב, והם רוצים לעשות משהו שכולם ישימו לב אליו וכולם יראו ואז הם יקבלו עבודה במשרד יותר גדול.
דני נטלר: הם רוצים פרובוקציה והם רוצים תשומת לב.
מרב מיכאלי: ואתה אמרת שאתה לא מיתמם.
מרב מיכאלי: תראה אותך.
דני נטלר: אני לא מיתמם.
דני נטלר: הלקוחות שלנו הם אתם; הלקוחות שלנו זה הילדים שלכם, הדודים שלכם, האחים שלכם.
דני נטלר: אני חי מהלקוחות שלי, אני לא חי מפרובוקציה פמיניסטית שתיצור נזק לנשים.
דני נטלר: אני בפירוש גם לא מנסה לעשות את זה כי חי פה, ואני חי פה עם משפחה ואני רואה את העתיד של המשפחה שלי כאן.
דני נטלר: אני רוצה שיהיה נעים לחיות פה.
דני נטלר: אז ההיתלות הזאת בפרסומאים היא, לדעתי, בין מגוחכת לבין הסטת הנושא העיקרי כדי להמשיך לא לעשות הרבה.
זהבה גלאון: מה הנושא העיקרי?
דני נטלר: הנושא העיקרי הוא מעמד האישה - לא בפרסום, בחיים.
דני נטלר: הבנות שלי, אם מישהו ידבר אליהן לא יפה, גבר, ישפיל אותן – הוא יקבל בראש.
זהבה גלאון: והפרסומות לא משפילות אותן?
דני נטלר: קיבלתי אות קלון על פרסומת אחת – על רותי מהדיוטי.
דני נטלר: רק לא מזמן שמעתי מחברת הכנסת הנכבדה שהכניסה את השם "ביטוח ישיר" כתת רמה, שמשתמשים בגוף האישה.
דני נטלר: שני כהן, קומיקאית מוכשרת בטירוף, לא עם הציצים בחוץ, בהומור, מצחיקה אנשים.
דני נטלר: אנשים חולים על ההומור שלה ובגלל זה הולכים לרכוש מוצר.
דני נטלר: גם את זה אני מקבל בקטע של שימוש בגוף האישה.
דני נטלר: אם לא אציג אישה, זה לא שימוש בגוף האישה.
דני נטלר: היא לא עושה שם מין קבוצתי, היא מוכרת ביטוח בצורה של הומור וטקסט חכם ולא משפיל לאישה.
דני נטלר: אז אני אומר שוב – יש גבולות.