GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אביה און: אביה.
ציפי חוטובלי: אז את לא חייבת.
ציפי חוטובלי: את יכולה לשאול את השאלות.
אביה און: דבר ראשון רציתי לשאול גם את גלילה רון פדר.
ציפי חוטובלי: רגע, אתן יכולות לשאול את כולן, לא דווקא מישהי מסוימת.
תהילה גרוסמן: אבל יש לה שאלה מסוימת.
ציפי חוטובלי: מה השאלה?
אביה און: רציתי לשאול איך תרצי לקרוא לספר הבא שלך.
אורלי לוי אבקסיס: יש ספר בדרך?
גלילה רון-פדר: עכשיו מתחילה לצאת לאור סדרה חדשה שלי, סדרה גרפית עם איורים ובועות דיבור בכל עמוד והפעם היא ההיפך ממנהרת הזמן.
גלילה רון-פדר: מנהרת הזמן הילדים של היום חוזרים אחורה בזמן לכל מיני אירועים.
גלילה רון-פדר: אז פה ילד מתקופת התנ"ך מגיע לתקופה שלנו, כי בעולם המתים יצאו במבצע של נופשונים וטיולים מאורגנים ודילים, להגיע לעולם שלנו.
גלילה רון-פדר: והוא מסתכל על החיים שלנו, שלכם, של הילדים, מזווית של תקופת התנ"ך, והרבה דברים מאד מצחיקים אותו.
ציפי חוטובלי: זה אדיר.
גלילה רון-פדר: לסדרה הזאת קוראים השקופים, כי רוחות רפאים בבסיס שלהן הן שקופות.
ציפי חוטובלי: וואו, בנות, גמרתן לה לחשוף כאן מידע ממש חשוב.
ציפי חוטובלי: עוד מישהי מהבנות, הבאה בתור?
אביה און: יש לי עוד שאלה.
אביה און: האם בעצם הסופרות ימשיכו לכתוב עוד הרבה זמן.
גלילה רון-פדר: את שואלת אותי?
ציפי חוטובלי: את מי שרוצה, זה פתוח.
רינת הופר: אני אישית לא יכולה להפסיק.
רינת הופר: זו גם עמדת מיקוח רעה מאד וזה לעולמים יישאר, שיוצרים רוצים להמשיך ליצור בכל תנאי בעצם, וכמה שאתה לא תנסה להתמקח על מעמדך הכלכלי בעולם, הצד השני יודע את זה.
רינת הופר: אז זה שאי אפשר, זה כוח.
רינת הופר: מי שחשוב לו ליצור אני חושבת שזה כוח מאד חזק וזה לא משהו שאפשר לנהל אותו או לסגור אותו.
רינת הופר: זה גם השמחה שבזה והקושי שבזה.
ציפי חוטובלי: אני רוצה לאפשר לחברת הכנסת אנסטסיה מיכאלי שביקשה.
אנסטסיה מיכאלי: קודם כל רציתי להודות ליושב ראש הוועדה שיזמה את הדיון והזמינה לכאן סופרות, שבטח מאד עסוקות ועוד בשבוע הספר במיוחד, כשצריך להיות בדוכן ובעצם נוכחת ולראות את כל האנשים שמגיעים ולחתום על ספרים.
אנסטסיה מיכאלי: בדרך כלל סופרים, עד כמה שאני מכירה את העולם הזה מחוויה אישית, תוך היכרות עם כמה סופרים שהם בעצם היו האנשים שלימדו אותי עברית.
אנסטסיה מיכאלי: ריקה ברקוביץ היא אחת מהן, שהיא גם סופרת ילדים, ובזכותה בעצם אני הכרתית את הסדנה לכתיבה ואחד הבנים שלי אפילו היה עם הסיפור שלו בספר לכבוד 60 שנה לארץ ישראל, בספר הסיפורים של ילדי ישראל.
אנסטסיה מיכאלי: זה באמת היה כבוד גדול גם להיות בטקס מסוג זה.
אנסטסיה מיכאלי: אני מכירה שבעצם מה שאתם עושים אתם כותבים, יושבים בבית וכותבים.
אנסטסיה מיכאלי: כשאת אמרת, גלילה, שבעצם מה צריך סופר – הוא כבר עט ונייר לא צריך, אבל לדעתי הסופר צריך חוויות בשביל לכתוב וללמוד הרבה דברים.
אנסטסיה מיכאלי: וגם לפעמים הרבה מאד סופרים מגיעים למקום מסוים בשביל לראות אותו, אז גם הוצאות דלק זה גם סוג של חוויה.
אנסטסיה מיכאלי: כשאתה עוד מערבב סיבוב בין לאומי, אז מן הסתם אתה גם צריך כרטיס טיסה להגיע למקום וגם מלון.
אנסטסיה מיכאלי: ובעצם רוב הסיפורים הם עדיין השקעה וצריך באמת לבדוק מבחינת החזר מס, שאני לא ידעתי שאין לכם החזר מס על הוצאות, כמו אצלנו בזמנו, כשעבדתי בשואו ביזנס, אז תמיד נגיד ביגוד או נעליים, כשאתה צריך לצאת מהבית, זה גם הוצאה.
אנסטסיה מיכאלי: אתה לא יכול להגיע לדוכן לחתום על ספר ולהיות לבוש במשהו מאד פשוט.
אנסטסיה מיכאלי: איך אתה נראה – ככה אתה גם מתקבל בעולם מסוים של אנשים שיכולים גם להשקיע בפרויקט הבא.
קריאה: כן, הבגדים שלך הם בגדי העבודה שלך.
אנסטסיה מיכאלי: בהחלט, ולא צריך הרבה לצאת, מן הסתם.
אנסטסיה מיכאלי: תלוי באיזה מקום.
אנסטסיה מיכאלי: אז אני רציתי להעלות את הסוגיה הזו מבחינת ההוצאות ולבדוק את זה מבחינת החקיקה, כהצעה אפשר לעשות את זה כחקיקה משותפת.
אורלי לוי אבקסיס: מה, על תחקירים לפני ספרים בעצם?
אנסטסיה מיכאלי: זה גם.
דתיה בן דור: לפי דעתי זה קיים.
דתיה בן דור: צריך אולי לשכנע קצת את מס הכנסה ואולי קצת להתמקח, אבל עקרונית - - -
גלילה רון-פדר: יש איזה רואה חשבון של אגודת הסופרים שהוא כל הזמן מייעץ בתחומים האלה.
דתיה בן דור: לפעמים עבודה על ספר היא ממושכת ויכולה להימשך שנתיים ואז הכסף יבוא בבת אחת והמס ישולם בסוף השנה הזאת, למרות שעבדו על הספר שנתיים.
גלילה רון-פדר: יש כל מיני הסדרים שאגודת הסופרים מטפלת בהם.
אורלי לוי אבקסיס: בהחלט יש הרבה פרצות ששם אפשר לטפל.
אנסטסיה מיכאלי: אפשר לבדוק את זה באמת כאופציה לחקיקה או תקנות לחוק קיים, כי לדעתי למשל אני מכירה כמה סופרות מרוסיה, שיש להם צוות של תחקירנים, צוות שעובד בשבילם.
אנסטסיה מיכאלי: יש שלושה אנשים מינימום שעובדים בשביל ספר אחד.
אנסטסיה מיכאלי: בנושא אחר.
אנסטסיה מיכאלי: מבחינת הדיגיטציה של ספרים.
אנסטסיה מיכאלי: גם בכנסת הזו אני הובלתי את אחד הנושאים החשובים, בגלל שגם כאמא הייתי מעורבת בו, זה נושא של ספרי לימוד לילדים בבתי ספר, שזו גם הוצאה מאד גדולה להורים, תקציב מאד של משפחה.
גלילה רון-פדר: צריך שלושה במאה לספרי לימוד.
אנסטסיה מיכאלי: הלוואי.
אנסטסיה מיכאלי: ואני כאן רוצה לברך, זאת הזדמנות בשבילי לברך את חברת הכנסת עינת וילף.
אנסטסיה מיכאלי: מחר יש לנו טקס בוועדת החינוך, התרבות והספורט, של החלפת ראשי ועדת החינוך, התרבות והספורט, ואלכס מילר מסיעתי פורש ונכנסת לתפקיד עינת וילף.
אנסטסיה מיכאלי: ואני עכשיו בהזדמנות הזו מברכת אותך, ואני מצפה מאד שאנחנו נשים את הנושא על סדר היום הלאומי של הכנסת, לבדוק גם את מחירי ספרי הלימוד וגם את המחירים של הספרים.
ציפי חוטובלי: תודה רבה, אבל לא נערבב שמחה בשמחה.
אנסטסיה מיכאלי: לא, לא, אבל זה מאד קשור.
אנסטסיה מיכאלי: אני לא מערבבת, זה מאד קשור כי זה גם ספר וחוויה של ספר.
אנסטסיה מיכאלי: עוד דבר קטן, הדבר השלישי.
אנסטסיה מיכאלי: מכיוון שהעולים רץ מבחינת הטכנולוגיות וההזדמנויות והאפשרויות, אני אישית משתמשת הרבה בספרים דיגיטליים, וגם בספרים לשמיעה, מכיוון שבעולם המודרני, אצל אימהות.
אנסטסיה מיכאלי: אורלי לוי, הופתעתי ממך לשמוע שאת הספקת לקרוא את הספרים לילדים, לפני שהילדים קראו את הספר.
אנסטסיה מיכאלי: אני אישית לא מספיקה כאם לשמונה ילדים.
אורלי לוי אבקסיס: אני קוראת מהר.
אנסטסיה מיכאלי: לא, תלוי מה כל אחד עושה אבל זה לא פשוט לאמהות לתפקד, ואני מציעה לכם לעשות מן בדיקה משותפת ולהקליט כמה שיותר ספרים גם לשמיעה.
אנסטסיה מיכאלי: אין הרבה ואני בדקתי את השוק.
אנסטסיה מיכאלי: אני חולה על הורדות ספרים לשמיעה והרבה מאד ספרים של רם אורן למשל, ספר המטכ"ל הוא בשמיעה ויש עוד אגדות של אנדרסון מוקלטות על ידי עמליה, העיתונאית מידיעות אחרונות.
גלילה רון-פדר: יש עכשיו מפעל כזה – ספר קלטת.
אנסטסיה מיכאלי: אז אני גם מציעה לבדוק ברמת הפיקוח, שתהיה לכם אופציה, שלא יהיה קרטל כמו שיש לנו בהוצאות ספרי הלימוד, אלא שתהיה לנו עוד אופציה של כמה חברות, שיוכלו להציע לכם שירות של הקלטת הספרים שלכם.
אנסטסיה מיכאלי: למשל הספר חמישה בלונים, זאת חוויה באייפד שהיא חוויה לא רק של שמיעה, גם נגיעה.
אנסטסיה מיכאלי: ואז הילד הקטן בן ה-3, על פי הספר הזה למד את כל הצבעים בעל פה, בגלל הבלון שהתפוצץ.
אנסטסיה מיכאלי: אבל הוא היה אדום או ורוד ושאר הדברים.
אנסטסיה מיכאלי: אז את החוויה הזאת אפשר לעשות כחוויה של לימוד קריאה, עידוד קריאה וגם לימוד בעתיד של הנושא.
ציפי חוטובלי: תודה רבה על ההערה.
ציפי חוטובלי: בנות צעירות, יש לכן טלוויזיה בבית?
תלמידות: כן.
ציפי חוטובלי: מה עדיף – לקרוא ספר או לראות טלוויזיה?
תלמידות: לקרוא ספר.
תלמידות: לראות טלוויזיה.
ציפי חוטובלי: אני רוצה לספר לכן.
ציפי חוטובלי: אתן מכירות את התכנית פרפר נחמד?
ציפי חוטובלי: יש כאן אישה מקסימה שקוראים לה דתיה בן-דור, שהיא כתבה הרבה מאד שירים לתכנית הזאת וגם סיפורים שהקריאו בתכנית הזאת.
ציפי חוטובלי: אני חייבת להגיד לכן שבדרך כלל מציגים את התחרות בין הטלוויזיה לבין הקריאה, אבל פתאום בביוגרפיות שלכן ראיתי שהרבה מכן מאד נעזרו בכלי החשוב הזה שנקרא טלוויזיה.
ציפי חוטובלי: אז אני רוצה לשמוע מכן, ואולי נתחיל ממך דתיה.
ציפי חוטובלי: קודם כל תספרי לנו קצת איך היה החיבור הזה בינך לבין פרפר נחמד.
ציפי חוטובלי: אני יכולה להגיד לך שהרבה מהספרים שלך אני הכרתי דרך התכנית הזאת, ועד היום יש לי אחיינים, אז הם צופים בזה דרך יוטיוב וכל מיני אמצעים טכנולוגים אחרים.
ציפי חוטובלי: תגידי לי את מה את חושבת על איך אנחנו מעודדים קריאה וגם מצד שני מכבדים גם את הטלוויזיה, שהשתלטה על חיינו, או היום אולי זה כבר האינטרנט.
דתיה בן דור: אני רוצה להגיד לך שאני ממש מרגישה אסירת תודה לתקופה שאני חיה בה.
דתיה בן דור: כי פשוט היא מזמנת לי כל כך הרבה כלים וכלים כל כך מבורכים, שיש בהם פוטנציאל וכל החכמה היא להשתמש בפוטנציאל שישנו בכלי ולא להשתמש בכלי ככלי.
דתיה בן דור: אמנם אומרים שהמדיום הוא המסר, אבל אני לא מאמינה בזה, דרך אגב.
דתיה בן דור: אני מאמינה שהתוכן הוא המסר ולא המדיום הוא המסר.
דתיה בן דור: זאת אומרת טלוויזיה זה לא טוב וזה לא רע, זה תלוי מה אתה מכניס לתוכה .
דתיה בן דור: זה בסך הכל כלי.
דתיה בן דור: וזה באמת היה האתגר הגדול שלי, כשהתחלתי לכתוב לטלוויזיה.
דתיה בן דור: דרך אגב, התחלתי לכתוב בקישקשתא, לא בפרפר נחמד.
דתיה בן דור: ובכלל אז אנחנו בארץ המצאנו את הכל.
דתיה בן דור: המצאנו את הטלוויזיה, המצאנו הכל וגם המצאנו אז איך כותבים בכלל טלוויזיה לילדים.
דתיה בן דור: ולמזלנו הטוב, הטלוויזיה לילדים נמסרה אז לידיה הנאמנות של הטלוויזיה החינוכית ולא הטלוויזיה המסחרית, כי אם הטלוויזיה שלנו הייתה נולדת וצומחת בטלוויזיה המסחרית – אז אוי לנו.
דתיה בן דור: אז באמת נוצרו פה איזה שהן אושיות ראשוניות של טלוויזיה לילדים, מאד מאד טובות ומשובחות, שדרך אגב למרות שיש היום זילות בילדים ובתכנים לילדים, מה שכן נותר מהטלוויזיה של אז, נותר קנה המידה.
דתיה בן דור: הטלוויזיה החינוכית יצרה איזה שהוא רף שעד היום כל מה שנוצר היום לילדים משווים מיד לטלוויזיה החינוכית.
דתיה בן דור: זה בעיני כבר דבר מאד חשוב, כי ברגע שיש לך איזה שהוא קנה מידה להשוות אליו, אז אתה יודע מה טוב ואז אתה גם יודע מה לא טוב.
דתיה בן דור: כי אם אין לך את הטוב, אז אתה לא יודע שהלא טוב הוא לא טוב.
דתיה בן דור: אז זה באמת היה האתגר שלי כבר בקישקשא.
דתיה בן דור: והאתגר היה, הרי הכתיבה לטלוויזיה היא כתיבה רב תחומית.
עינת וילף: והיום יש את זה ב-HOT VOD, אז אפשר לחזור ולראות.
דתיה בן דור: נכון.
דתיה בן דור: עכשיו, הכתיבה שלי, בכל אופן כך התייחסתי אליה, לתכניות ילדים חינוכיות בטלוויזיה החינוכית, היא למעשה כתיבה רב תחומית.
דתיה בן דור: אתה גם מחנך, אתה גם צריך להיות איש משכיל, גם איש קורא, אתה צריך גם להכיר ולהבין בילדים ולהיות מורה ומחנך, ולדעת פסיכולוגיה התפתחותית של הילד ולהיות מחובר לילד וכו' וכו'.
ציפי חוטובלי: ואני מוסיפה עוד משהו שהוא התחום הראשוני שלך – המוסיקה.
דתיה בן דור: כן.
דתיה בן דור: אבל אני רוצה להוסיף עוד.
דתיה בן דור: אתה צריך להיות מצוין בלשון העברית, כמובן ויש הרבה מאד התמודדות גם בכתיבה לטלוויזיה, התמודדות לשונית.
דתיה בן דור: באיזו מדיניות שפה את צריכה לנקוט, מתי להשתמש בסגנון שהוא רלבנטי לך נניח מבחינת הדרמה, אבל אולי יש פה איזו שהיא בעייתיות מבחינת התרבות או מבחינת השפה כערך.
דתיה בן דור: הרבה מאד התלבטויות.
דתיה בן דור: ונכון, יחד עם זה אני באמת באתי מתחום המוסיקה.
דתיה בן דור: ודרך אגב, אני לא מבדילה בכתיבה שלי בין הכובעים השונים, אם אני כותבת ספרות או שיר או תסריט, או מחזה או מוסיקה, הכל בא מאותו מקום.
דתיה בן דור: זאת אומרת שואלים אותי איך אתה יכולה גם לכתוב מנגינות וגם דברים אחרים.
דתיה בן דור: בשבילי לכתוב מנגינה או לכתוב את המילים שלה – זה אותו דבר – אין בין הדברים האלה הבדל.
דתיה בן דור: ולהיפך, ולכן אני גם אדם מאד של היי-טק, של טכנולוגיות, מאד מאד.
דתיה בן דור: אני רק מצפה כל יום לטכנולוגיה החדשה שתבוא ויהיה לי צעצוע חדש לשחק בו.
דתיה בן דור: ובאמת עכשיו אני מאד נלהבת מהמדיום של האפליקציות, כי אני חושבת שיש בהן פוטנציאל נפלא.
דתיה בן דור: ולהיפך, הרי האייפד היום זה כלי של ילדים.
אנסטסיה מיכאלי: אנחנו משתמשים בזה.
דתיה בן דור: אתם כן, אבל ילדים?
עינת וילף: הילדים עוד יותר, זה לגמרי נכון.
ציפי חוטובלי: זה אמור להיות כלי אינטואיטיבי.
דתיה בן דור: זה של הילדים היום.
דתיה בן דור: זה הכלי של הילדים.
דתיה בן דור: אז אם הוא כבר בידיהם והם אוהבים אותו, הוא יוצא מן הכלל, הוא נפלא.
ציפי חוטובלי: אז את מוכנה לוותר על חווית הדפדוף והכריכה?
דתיה בן דור: קודם כל איזה חוויה זה דפדוף?
עינת וילף: אגב, אני יכולה להעיד מהבית שהם אוהבים גם וגם.
עינת וילף: את דירה להשכיר הוא אוהב לדפדף והוא אוהב לעשות גם באייפד, בשניהם.
דתיה בן דור: בדיוק.
דתיה בן דור: אז אני רוצה להגיד לכם ככה, הטעות היא של האנשים השמרנים, אולי הקצת טכנופוביים, שאומרים לא, אני צריך את הריח של הספר והדפדוף.
גלילה רון-פדר: תחשבי על זה שכשהתחיל הדפוס אז גם זה היה איזה מן מהפכה.
דתיה בן דור: ראו בזה קללה לאנושות, בוודאי.
גלילה רון-פדר: בכלל, הספר היה על אבן.
ציפי חוטובלי: בעצם אולי עוד 5 שנים אנחנו בכלל נדבר על ספרים אלקטרוניים וכל הארבעה במאה - - -
דתיה בן דור: לא, אני לא בטוחה.
דתיה בן דור: אחד, הוא לא במקום השני.
דתיה בן דור: זאת אומרת הוא לא מחליף ולמי שירצה את חווית הדפדוף אז יהיה לו את הספר.
דתיה בן דור: לפי דעתי בסופו של דבר באמת החוויה האלקטרונית תנצח, כי גם שם יש חוויה.
דתיה בן דור: יש שם חוויה נפלאה, ואתה כיוצר צריך ליצור את החוויה.
דתיה בן דור: זאת אומרת זה לא מספיק שיש לך איזה גימיק שכשאתה לוחץ על משהו אז הוא מסתובב או משמיע קולות.
דתיה בן דור: העניין והחכמה היא באמת להשכיל להשתמש במדיות האלה בצורה מושכלת, לא כגימיק, ואני בהחלט מתכוונת לעשות את זה.
דתיה בן דור: אני בהחלט כבר בונה.
ציפי חוטובלי: אז בעצם את חיה בעולם שבו הספרות היא ממש לא הדבר הגבוה הזה שעושים כשיושבים עם הספר, אלא זה חלק מעולם טכנולוגי שלם - - -
דתיה בן דור: לא, הוא גבוה בכל מקרה.
דתיה בן דור: הרי תפקידה של הספרות להיות גבוה, לרומם.
גלילה רון-פדר: בזכות הסיפור, מה שבתוך הספר.
דתיה בן דור: הספרות היא הספרות.
דתיה בן דור: הספרות היא הבית הרוחני בעצם.
ציפי חוטובלי: בכל זאת הערה קטנה.
ציפי חוטובלי: את מכירה את זה שהיום הטלוויזיה המרכזית שמנהלת את חיינו היא טלוויזיה מסחרית ולא טלוויזיה חינוכית.
דתיה בן דור: רע מאד.
ציפי חוטובלי: רע מאד.
ציפי חוטובלי: אז מה את היית ממליצה כדי שהחיבור היפה שהיה בעבר לפחות, לפני 20 שנה, בין טלוויזיה לספרות, ימשיך להתקיים?
ציפי חוטובלי: היית מעצימה את הטלוויזיה החינוכית או שהיית מעודדת יצירה - - -
דתיה בן דור: תראי, הייתי מעצימה את הטלוויזיה החינוכית, אבל שהטלוויזיה החינוכית תואיל בבקשה לחזור אל המנדט שלה.
גלילה רון-פדר: זה לא יעזור.
דתיה בן דור: אז זה לא יעזור, כי יש מגמות שאתה כבר לא יכול ואין כבר דרך חזרה וזה בלתי הפיך.
גלילה רון-פדר: זה שוק חופשי.
דתיה בן דור: הטלוויזיה החינוכית זה לא שוק חופשי.
גלילה רון-פדר: לא, השוק הוא חופשי.
גלילה רון-פדר: כשאני הייתי בוועדה שרצתה לסגור את הטלוויזיה החינוכית, ראו שטלוויזיה החינוכית יש בערך 0.2 רייטינג וזה הולך ויורד וזה לא יעזור שום דבר.
גלילה רון-פדר: בגלל שמי שיכול להעביר ככה, ברגע שיש לו שלט, אז הוא מעביר לאן שהוא רוצה.
אנסטסיה מיכאלי: האמת שיש יוטיוב עכשיו, וברוב התוכן הילדים גם צופים דרך היוטיוב.
אנסטסיה מיכאלי: אז מהבחינה הזו אני עוד מעט רואה שהטלוויזיה גם הולכת ונעלמת.
ציפי חוטובלי: רונית, רצית להעיר.
רונית לוינשטין-מלץ: אני רוצה להגיד באמת בנושא הזה של חיבורים של ספרות.
רונית לוינשטין-מלץ: אם פעם היו אומרים שהספר הוא נגד טלוויזיה ונגד מחשב, אני גם מרגישה שאפשר פה לעשות הרבה חיבורים.
רונית לוינשטין-מלץ: אני הצעירה שמבניכן, כתבתי סדרה שבינתיים יצאו בה 6 ספרים.
רונית לוינשטין-מלץ: לסדרה קוראים מסע בעקבות שמי, פתחתי אתר אינטרנט שנקרא אותו דבר, ולכל ספר יש את ההמשך של החוויה.
רונית לוינשטין-מלץ: הרגשתי שילדים מתקשרים ושואלים כל מיני שאלות וכשהם גמרו לקרוא הם עוד בתוך הנושא.
רונית לוינשטין-מלץ: הם עוד רוצים להמשיך.
רונית לוינשטין-מלץ: אז יש שם עוד סיפורים וסרטונים ותמונות ודברים שקשורים לנושא של הספר ובעצם זה ממש מרחיב.
רונית לוינשטין-מלץ: מי שלא רוצה יכול להישאר רק ב-, וזה לילדים קצת יותר גדולים מהשירים, אז זה לא משהו שאפשר לעשות אותו אינטראקטיבי כל כך.
רונית לוינשטין-מלץ: אבל בסוף אפשר לנצל את סוגי המדיה השונים ופשוט ביחד לעשות מזה משהו שהוא כן יכול להתפתח.
רינת הופר: רק עוד שתי מילים אחרונות, בכל זאת משהו בשבח.
רינת הופר: אני לא סותרת את הכל, אבל כן יש את המקום הזה שבו ספר הוא ספר.
רינת הופר: הוא נמצא שם, הוא לא זז אליך, הוא לא בא אליך, הוא לא עושה כלום.
רינת הופר: אתה צריך לבוא אליו.
רינת הופר: אני גם מקווה שזה לעולמים יישאר, שאמא תשב עם ילד בן שנתיים והוא לא יהיה בלילה לבד עם האייפד.
ציפי חוטובלי: לא, בכל מקרה הוא יצטרך עזרה בהתחלה.
דתיה בן דור: כי זה שזה באייפד זה לא אומר שהילד יהיה איתו לבד, האמא יכולה לשבת אם האייפד.
דתיה בן דור: זו חוויה חדשה.
דתיה בן דור: זה נפלא.
דתיה בן דור: אמא עם ילד ואייפד, בעיני - - -
רינת הופר: אבל חייב להישאר המקום הזה.
רינת הופר: זאת אומרת את כן חייבת וכל מה שאת אומרת אני מסכימה במאה אחוז, אבל את חייבת לקחת את המקום הזה שבו שברגע שהספר הופך להיות יצירה דיגיטלית, אז הוא כבר מתחרה עם סרטים של דיסני בתקציב של טריליון דולר.
דתיה בן דור: ממש לא.
דתיה בן דור: לחלוטין לא.
דתיה בן דור: אני קוראת ספרים באייפד, אני קוראת המון ספרים.
דתיה בן דור: אז למה שזה לא יהיה כך ילדים?
ציפי חוטובלי: עכשיו אני עושה רגע הפסקה ואני מבקשת מכן סופרות יקרות.
רינת הופר: ספר למבוגרים, גם את תקראי אותו ב... את לא מזיזה אותו.
דתיה בן דור: באמת?
דתיה בן דור: נכון, זה מה שאני אומרת.
דתיה בן דור: אני לא חושבת שספר של ילדים אם הוא באייפד הוא צריך להיות אינטראקטיבי.
רינת הופר: גם אני לא.
דתיה בן דור: יכולים להיות אותם שבספר, עם האיורים.
דתיה בן דור: מה שקורה עכשיו, כל הנושא הזה עדיין בחיתוליו ועדיין עוד לא יודעים ועוד מנסים וכדי להתחנף לקהל אומרים שכדי שתהיה הצדקה לשים את הסיפור הזה באייפד, אז כדאי שכשאני נוגע אז זה גם יזוז.
דתיה בן דור: אבל זה מפריע להמשכיות של הסיפור.
דתיה בן דור: זה בכלל לא רלבנטי, זה לא לעניין.
דתיה בן דור: אבל לפי דעתי אלה מחלות ילדות וירדו מזה.
דתיה בן דור: השוק הזה כל העניין הזה יירגע ואני מבטיחה לך שיהיו ספרים שקטים ורגועים באייפד, בלי אינטראקציה ובגלי קולות ובלי צלצולים.
רינת הופר: אני מאד מקווה.
דתיה בן דור: אין לי ספק בזה.
ציפי חוטובלי: בגלל שאנחנו צריכים להיפרד מהכיתה החמודה שהגיעה לכאן ואני מאד מעריכה גם שהן הגיעו וגם שהן שאלו שאלות מאד חכמות.
ציפי חוטובלי: מתנת הפרידה שלי אליכן, שלא רק נדבר על ספרים, אלא גם נקרא קצת.
ציפי חוטובלי: יש כאן סופרות שכל אחת מהן בחרה קטע שהכי חביב עליה, או מהספרים שלה אולי מספר אחר, ונעשה סבב קצר שתוכלו גם לקחת הביתה איזו טעימה מהספרות שהן כתבו.
ציפי חוטובלי: בבקשה, נעשה סבב.
ציפי חוטובלי: דתיה, את בחרת לנו קטע?
דתיה בן דור: אני בחרתי בספר ככה זה בעברית.
דתיה בן דור: אתן מכירות את הספר הזה?
תלמידות: יש לנו את זה בבית.
דתיה בן דור: בחרתי בספר הזה כי זה הספר הכי חינוכי שלי, אבל אל תגלו לילדים כי החינוכיות פה מאד מאד מוסוות, אז אל תגלו לילדים שמאחורי הספר הזה עומדת מורה בעצם.
דתיה בן דור: בעצם מאחורי הספר הזה עומדת קודם כל מורה, על הכתפיים שלה יושבת היוצרת והיוצרת כותבת את הספר וכך הוא נולד.
דתיה בן דור: אני אקרא לבנות החמודות, ובכלל לכולכם, קטע שנקרא מילים אחיות, ועכשיו נראה איך אתן בעברית.
דתיה בן דור: כולנו בעצם, לא רק הילדות: מילים אחיות יש בעברית מילים אחיות שאומרות אותו הדבר ולמרות שהן אומרות אותו הדבר אף אחת מהן לא מיותרת כי הן אומרות אותו הדבר קצת אחרת ולכן אפשר להגיד נאמר ואפשר לומר נגיד אפשר להגיד חבר ואפשר לומר ידיד אפשר להגיד אילן ואפשר להגיד עץ אפשר להגיד ליצן ואפשר לומר לץ אפשר להגיד גשם ואפשר לומר מטר אפשר להגיד מקום ואפשר לומר אתר האם ידעתן שאתר זה בעצם מקום?
דתיה בן דור: אפשר להגיד חמה ואפשר לומר שמש אפשר להגיד אתמול בערב ואפשר לומר אמש אפשר להגיד נא ואפשר לומר בבקשה אפשר להגיד שקט ואפשר לומר שה, כי הן אומרות את אותו הדבר, קצת אחרת.
ציפי חוטובלי: מקסים.
ציפי חוטובלי: ראיתן איזה שקט נהיה פה כשמקריאים?
ציפי חוטובלי: גלילה, איזה חלק את בחרת?
גלילה רון-פדר: אני הבאתי את הספר אל עצמי.
גלילה רון-פדר: מי מכירה אותו?
תלמידות: אני.
גלילה רון-פדר: לא, כי חשבתי שאני הולכת לקרוא לבוגרים פה, שמבחינתי הם היו ילדים כשהספר אל עצמי יצא.
ציפי חוטובלי: גלילה, גיליתי עליך שזה מהחיים, שאת בעצמך היית אמא לילדי אומנה.
גלילה רון-פדר: אם אומנת, כן.
גלילה רון-פדר: אני הייתי אם אומנת ל-10 ילדים.
גלילה רון-פדר: הסיפור הוא על ילד ששמו ציון, שעובר לגור במשפחה אומנות והקטע שבחרתי זה הקטע שבו הוא מגיע למשפחה האומנת והוא מאד מבוהל כי הוציאו אותו מהבית שלו והוא מגיע למקום אחר ששם יש בכלל כללים אחרים והכל אחר והוא נורא לחוץ, ושם יש ילד ששמו ניר, שאמור לקבל את פניו: "בבית המתין לנו ניר, ילד בלונדיני כחול עיניים ורזה.
גלילה רון-פדר: יש לו קול מצפצף ורגליים דקות כאלה, שאפילו אם הוא ירצה הוא לא יוכל לשחק איתן כדורגל כמו שצריך.
גלילה רון-פדר: בהתחלה אמרה הגברת שרוני: "זה ניר".
גלילה רון-פדר: ניר חייך ואני שתקתי.
גלילה רון-פדר: אחרי כן גברת שרוני אמרה: "עכשיו ניר יראה לך את החדר שלכם".
גלילה רון-פדר: ניר שוב חייך ואני שתקתי.
גלילה רון-פדר: לבסוף אמר ניר: "בוא", נענעתי בראש אבל שתקתי.
גלילה רון-פדר: החלטתי שאני אשנא אותו.
גלילה רון-פדר: למה?
גלילה רון-פדר: מפני שהוא נקי כזה, מסורק, אין לו שום שריטה לא על היד ולא על הרגל, בעיניים שלו רואים שהוא חושב את עצמו.
גלילה רון-פדר: למשל אחרי שעלינו לחדר וניר הראה לי את המיטה ואת הארון שלי, הוא שאל: "ולנגן על פסנתר אתה יודע?".
גלילה רון-פדר: "מה?" שאלתי בתדהמה, "על פסנתר, אני מתכוון לקונצרטים של קומפוזיטורים, מוצרט, באך, בטהובן".
גלילה רון-פדר: זהו זה.
גלילה רון-פדר: זה בדיוק מה שהרגשתי.
גלילה רון-פדר: הוא חושב את עצמו ולא יותר.
גלילה רון-פדר: לכן הוא אומר מילים כאלה שאני לא מבין.
גלילה רון-פדר: קונצרט, שמונצרט, מוצרט, שמוצרט.
גלילה רון-פדר: מרקו הזהיר אותי במפורש מפני ילדים שידברו בכוונה מילים לועזיות כאלה כדי שאני לא אבין.
גלילה רון-פדר: "אבל אתה לא תיתן לו לשגע אותך", אמר מרקו, "אתה תיתן לו בחזרה מנה אחת אפיים".
גלילה רון-פדר: "אני שוער", אמרתי בגאווה והצבעתי על הכדור החדש.
גלילה רון-פדר: "אני עוצר אפילו את הבעיטות הפגזיות ביותר".
גלילה רון-פדר: ניר פרץ בצחוק, "אני שאלתי על נגינה".
גלילה רון-פדר: הרגשתי שהוא מזלזל בי וחושב שאני שווה פחות ממנו.
גלילה רון-פדר: "פסנתר, חליל, גיטרה, שאלתי אם אתה מנגן על משהו", אמר ניר ונשען על הפסנתר המבריק וליטף אותו בידיו, כאילו הוא בובה.
גלילה רון-פדר: "לא אכפת לי מה ששאלת.
גלילה רון-פדר: זה גם לא מעניין אותי הפסנתרים שלך.
גלילה רון-פדר: אני הייתי השוער הטוב ביותר בכל בית שאן ומרקו הכניס אותי לנבחרת, אפילו שאני קטן ממנו בשלוש שנים.
גלילה רון-פדר: במשחק האחרון, כשהחלוץ המרכזי שלהם הגיע למרחק של מן השער שלי ועל השער שלי בכלל לא הייתה הגנה אז-", ניר לא הקשיב לדבריי כלל וכלל.
גלילה רון-פדר: אצבעותיו דפדפו בספר התווים שלו ועיניו לא הסתכלו בי.
גלילה רון-פדר: כשניר אמר מילים שאני לא מבין – שנאתי אותו.
גלילה רון-פדר: אבל כשאני דיברתי מילים שהוא לא מבין – הוא בז לי.
גלילה רון-פדר: "
ציפי חוטובלי: חיה, מה בחרת?
תהילה גרוסמן: סליחה, אנחנו חייבות לצאת.
ציפי חוטובלי: טוב, אז לכו ללמוד בבית הספר ואל תשכחו את הספרים, ותודה רבה שבאתן לכאן ואני מקווה שלפחות אחת תחליט שהיא רוצה גם לכתוב.
ציפי חוטובלי: או להיות חברת כנסת.
ציפי חוטובלי: כולן יכולות להיות חברות כנסת.
תלמידות: תודה רבה.
תלמידות: תודה.
ציפי חוטובלי: חיה, עכשיו תקראי לנו.
חיה שנהב: אני אקרא לגדולים.
חיה שנהב: אז אני בחרתי שני שירים קצרים מספר חדש, כבר שנתיים, שקוראים לו העורב והלימון.
חיה שנהב: ספר שירים.
חיה שנהב: ספר שירים הוא תמיד יותר בעייתי.
חיה שנהב: פחות קונים אותו.
חיה שנהב: פחות רוצים אותו, אבל אחר כך השירים מקבלים חיים או שלא.
חיה שנהב: לשיר הראשון שאני אקרא קוראים שאלות של חצילים.
חיה שנהב: שאלות של חצילים למשל, חציל אחד שאל האם חצי חציל טעים כמו חציל שלם?
חיה שנהב: וחציל אחר שאל – כשחציל מסתכל במראה וחושב מחשבה האם גם החציל שבמראה חושב אותה מחשבה?
חיה שנהב: וחציל אחר שאל כשרואים חציל ליד פיל איך יודעים מי פגש את מי הפיל את החציל או החציל את הפיל?
חיה שנהב: חציל אחר שאל הצליל של המילה חציל הוא צליל יפה במיוחד או צליל רגיל?
חיה שנהב: וחציל אחר שאל – חציל, שהצורה שלו משתנה לקובייה לבנה האם הוא נשאר חציל?
חיה שנהב: ככה החצילים שואלים ושואלים.
חיה שנהב: החצילים שואלים שאלות של חצילים.
חיה שנהב: למשל, חציל אחד שאל שאלה שאין עליה תשובה האם כדאי לשאול אותה בכלל?
ציפי חוטובלי: עוד שיר.
חיה שנהב: אני אקרא שיר שנקרא העורב והלימון, גם העורב וגם הלימון ליד הבית שלי.
חיה שנהב: העורב והלימון עורב אחד טעם לימון וזה היה חמוץ כל כך.
חיה שנהב: העורב כל כך נבהל הרים כנפיים וברח.
חיה שנהב: מה קרה, מה קרה?
חיה שנהב: שאלו החברים.
חיה שנהב: היזהרו מלימונים, ידידי היקרים.
חיה שנהב: אבל עורב אחר צעק אני אמיץ, אני גיבור.
חיה שנהב: תנו לי 1,000 לימונים, ואת כולם אני אגמור.
חיה שנהב: מספיק אחד להתחלה, אמרו לו כל החברים.
חיה שנהב: תאכל אחד, ואם תרצה נביא את כל האחרים.
חיה שנהב: העורב טעם לימון, וזה היה חמוץ כל כך.
חיה שנהב: העורב כל כך נבהל, הרים כנפיים וברח.
חיה שנהב: גם הוא ברח, גם הוא ברח, צחקו החברים.
ציפי חוטובלי: מתוק מאד.
ציפי חוטובלי: רינת, מה הבאת לנו?
רינת הופר: אני הבאתי גם שיר אחד מתוך ספר שירים שנקרא "שירים מקופסאות גפרורים" וזה שיר שנקרא אנטיפסטה.
ציפי חוטובלי: זה שלך.
רינת הופר: כן.
רינת הופר: הוא ספר פחות מוכר.
ציפי חוטובלי: כי זה לא עם איורים שלך.
רינת הופר: זה איורים שלי, וכולו עשוי מחפצים בעצם.
רינת הופר: למשל השיר הזה, נקרא אנטיפסטה והוא כולו עשוי מאטריות.
רינת הופר: זה ספר שההשראה שלו הייתה בעצם עבודות שעשיתי מדברים ישנים ואז נכתבו השירים.
רינת הופר: זה שיר שנקרא אנטיפסטה.
רינת הופר: אנטיפסטה מעבר לחופי תל אביב ונתניה ביבשת קטנה ושמה לזניה, קרו המלכה מוצרלה זוקיני ואהובה המלך אלפרדו פטוצ'יני.
רינת הופר: היו להם ארמונות קנלוני וגני ספגטימי, ופוסילי, רגטוני, פנה ולינגוויני.
רינת הופר: היו להם נהרות של רוטב עגבניות ואגמים של שמנת עם פטריות.
רינת הופר: היו להם יערות קנלוני ועצי מקרוני ובכל זאת הם סבלו מרעב ומעוני.
רינת הופר: לא היה להם מה לאכול וממה לחיות כי הם פשוט שנאו אטריות.
ציפי חוטובלי: מקסים, תודה.
ציפי חוטובלי: פשוט יפיפה.
ציפי חוטובלי: רונית, מה בחרת?
רונית לוינשטין-מלץ: אני בחרתי מספר חדש שיצא עכשיו לשבוע הספר, שמספר על עליית יהודי אתיופיה לארץ.
רונית לוינשטין-מלץ: מדובר על מבצע יחסית עלום של המוסד, שהקים בסודן כפר צוללים שתפקד ככפר תיירות וכפש נופש ומכל העולם הגיעו לשם תיירים, ובעצם זה היה סיפור כיסוי לדרך להעלות את יהודי אתיופיה לארץ.
רונית לוינשטין-מלץ: זה טרום מבצע משה ומבצע שלמה וככה עלו בזרזיפים קטנים דרך הים, ואחר כך היו המבצעים היותר גדולים.
רונית לוינשטין-מלץ: אז בספר אני מתארת את העלייה שלהם לארץ.
רונית לוינשטין-מלץ: וכדי להבין את הקטע שאני מקריאה, אני מספרת על משפחה שאם המשפחה הייתה בהריון והייתה אמורה ללדת בארץ, וכנראה בגלל הקושי של הדרך, הם הלכו בדרכים לאורך זמן, אז היא ילדה לפני הזמן תינוקת מאד מאד קטנה, פגה, ובתנאים של מה שהיה שם היא לא הצליחה לשרוד והם החליטו לקבור אותה שם.
רונית לוינשטין-מלץ: עכשיו, מכיוון שביום אסור היה ללכת הם הלכו רק בלילות.
רונית לוינשטין-מלץ: בימים הם התחבאו במערות, אז כשהם קברו אותה זה היה בחיפזון, כדי שלא יראו אותם והם מהר חפרו קבר ונכנסו למערה חזרה.
רונית לוינשטין-מלץ: רק האמא נשארה ליד הקבר, היא רצתה להיות עוד כמה דקות עם התינוקת: "אמא סירבה לעזוב את הקבר.
רונית לוינשטין-מלץ: היא נשכבה על התלולית הקטנה ובכתה.