GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
גלילה רון-פדר: לא רציתי לאכול אז אמרו עם סיפור, ואז אבא שלי היה ממציא סיפורים, כי ליד השולחן לא שמים ספר.
גלילה רון-פדר: הספרים שעיצבו את חיי הם לא ספרים שקראו לי, אלא ספרים שקראתי לבדי, בעצמי.
גלילה רון-פדר: בגלל שאנחנו עוסקים בסופרות, אז הספר היה שמונה בעקבות אחד של ימימה אבידר-צ'רנוביץ, שאהבתי אותו אהבת נפש וידעתי בעל פה.
גלילה רון-פדר: אבל מעליו היה הספר תום סויר, של הסופר האמריקאי מארק טווין, שאיך שהייתי פותחת, וגם קראתי אותו הלוך וחזור הלוך וחזור, יותר ממאה פעמים.
גלילה רון-פדר: אני זוכרת שפעם נסעתי ברכבת לתל אביב מחיפה, אני חיפאית במקור והיה לי משמעם, עצמתי עיניים וקראתי את הספר בעל פה.
ציפי חוטובלי: בנות, תלמדו.
גלילה רון-פדר: ואיך שהייתי פותחת את הספר, זה היה כמו להיכנס לעולם של תום סויר.
גלילה רון-פדר: וכמה שהעולם הזה היה יותר מוכר, כך הוא היה יותר חביב וידעתי בדיוק איזה פרקים אני רוצה להיכנס וחייתי את הפרקים ולמדתי.
גלילה רון-פדר: עד היום אני יודעת שאני יכולה לפתוח איזו דלת ולהיכנס לעולם מוכר.
גלילה רון-פדר: בפורים לא הייתה בעיה להכין לי תחפושת.
גלילה רון-פדר: כל שנה הייתי מתחפשת אותו דבר – לתום סויר.
גלילה רון-פדר: רק היה צריך לשנות את הגודל של החולצה עם הטלאים.
ציפי חוטובלי: איך מתחפשים לתום סויר.
ציפי חוטובלי: מה לבשת?
גלילה רון-פדר: לבשתי כובע, כמו הציורים שהיו בספר.
גלילה רון-פדר: עוד הרבה ספרים קראתי.
גלילה רון-פדר: חסמב"ה כמובן.
גלילה רון-פדר: הסופרים של היום כבר לא היו בילדותי, כבר אני הדור הזקן, אבל זה מאד השפיע עלי.
ציפי חוטובלי: כתיבת ספרות ילדים זה הבטחה לנעורי נצח, כי בשבילנו אתם עושים כל הזמן משהו שקשור לדור הצעיר.
ציפי חוטובלי: מתי הרגשת שאת רוצה להיות סופרת?
גלילה רון-פדר: אני התחלתי לכתוב בגיל 9, כי היה נדמה לי שהחיים שלי לא מספיק מעניינים.
גלילה רון-פדר: היו לי המון שאיפות להקים את המדינה, אבל המדינה כבר קמה.
גלילה רון-פדר: היו לי רגשי אשמה, אמרו לנו – אתם הדור שקיבל את המדינה על מגש של כסף ואני רציתי להקים אותה מחדש ואי אפשר היה לפרק אותה, אז התחלתי להמציא סיפורים.
ציפי חוטובלי: עכשיו הדור שלנו משתדל.
גלילה רון-פדר: התחלתי להמציא סיפור מגיל 9, אבל התביישתי בזה שאני כותבת, כי חשבתי שזה מראה שאני בעצם לא חיה את החיים האמיתיים.
גלילה רון-פדר: היה לי מאד חשוב לחיות את החיים האמיתיים, כי הייתי ילדה מאד שובבה והייתי רוב הזמן בחוץ.
גלילה רון-פדר: אז הכתיבה הייתה דבר סודי.
גלילה רון-פדר: עד שסיימתי בית ספר תיכון היה לי ארון עם בגדים שלא היו בו בגדים, אלא 700 מחברות מלאות סיפורים.
ציפי חוטובלי: וואו, אתם שמעתם את זה?
גלילה רון-פדר: ולמעשה בכלל לא התכוונתי לכתוב בבגרותי.
גלילה רון-פדר: כשכבר הבנתי שאני רוצה לפרסם, זה היה רק אחרי שסיימתי את בית הספר התיכון.
גלילה רון-פדר: לא הייתה לי בכלל תכנית לכתוב לילדים ולבני נוער, היעד שלי היה המבוגרים ואת העצה שמובילה אותי עד היום, קיבלתי ממנחם בגין, שאני לא אכנס עכשיו לנסיבות שהכרתי אותו - - -
ציפי חוטובלי: אני מהליכוד, את לא יכולה ככה לדלג.
גלילה רון-פדר: אבל הוא באיזה שהוא אירוע הציג אותי בפני אנשים, אמר הנה הילדה, הייתי בת 21, או 22.
גלילה רון-פדר: הנה הילדה שכותבת לילדים, ולא נעלבתי מזה שהוא אמר ילדה, אבל נעלבתי מזה שהוא אמר כותבת לילדים.
גלילה רון-פדר: אז אמרתי לו, ועוד לא פרסמתי אז – אני לא מתכוונת לכתוב לילדים.
גלילה רון-פדר: ואז הוא אמר לי – תדעי לך שרק הלבבות של הילדים פתוחים ואם את רוצה לכתוב לראש, תכתבי למבוגרים, אבל אם את רוצה להיכנס ללב – תכתבי לילדים.
גלילה רון-פדר: העצה הזאת מלווה אותי עד היום והיא מוכיחה את עצמה כל פעם מחדש, שכשכותבים לילדים ולבני נוער, הקוראים גדלים עליך, וכשכותבים למבוגרים, מבוגרים קוראים אותך.
ציפי חוטובלי: אז צדקתי במה שאמרתי, שאני מרגישה שאתן באמת נכנסתן ללב.
גלילה רון-פדר: צדקת במה שאמרת.
גלילה רון-פדר: ואם שואלים אותי, כשאני גם פרסמתי לילדים, שואלים אותי – מה עלית כיתה?
גלילה רון-פדר: אז אני אומרת – לא, ירדתי כיתה, לכתוב למבוגרים הרבה יותר קל.
ציפי חוטובלי: מעניין.
ציפי חוטובלי: אז בעצם את מרגישה שמי שסלל את דרכך לכתיבת הנוער והילדים זה מנחם בגין?
גלילה רון-פדר: הוא לא סלל.
גלילה רון-פדר: הוא לא עבד וסלל, הוא רק אמר משפט שנכנס למקום הנכון בזמן הנכון.
ציפי חוטובלי: טוב, אז אחר כך אנחנו נגיע גם לנושא של הביוגרפיה, אבל אני משאירה את זה בצד כהקדמה.
ציפי חוטובלי: נעבור אליך, חיה שנהב היקרה, שאני גיליתי בקריאה שלי עלייך ויש לי שאלה לבנות – אתן מכירות את השיר אדון שוקו?
תלמידות: כן, כן, כן.
ציפי חוטובלי: אז חיה כתבה אותו.
ציפי חוטובלי: אתן מכירות את הספר מיץ פטל?
תלמידות: כן, כן.
ציפי חוטובלי: אני לא יודעת אם אתן מכירות, יש שיר נורא נורא מצחיק ששר אריק איינשטיין, שקוראים לו גברת עם סלים.
ציפי חוטובלי: גם את זה אתן מכירות?
ציפי חוטובלי: גם את זה חיה כתבה.
ציפי חוטובלי: אז חיה, בואי תספרי לנו מה את קראת או מה הקריאו לך כשהיית ילדה.
ציפי חוטובלי: את אמרת לי שהתחלת לכתוב בגיל מבוגר, אז מתי גילית את הכישרון הזה והרצון לעסוק בזה?
חיה שנהב: קודם כל גם לי לא סיפרו סיפורים לפני השינה, ההורים.
ציפי חוטובלי: זה חינוך לא טוב לבנות.
ציפי חוטובלי: זה להגיד להן שגדלים להיות סופרות בלי שקוראים לכן.
חיה שנהב: ככה זה היה פעם.
חיה שנהב: לא היו לאנשים ספרים בבתים.
חיה שנהב: האנשים היו מאד עניים.
ציפי חוטובלי: גם היום, יש רק טלוויזיה.
חיה שנהב: אז יש בספרייה.
חיה שנהב: אבל לא היו ספרים בבתים, אנשים לא החזיקו ספרים.
חיה שנהב: לא היה להם כסף לדברים אלמנטריים.
חיה שנהב: אני מאד אהבתי לקרוא והייתה תמיד ספרייה שהיינו לוקחים בה ספרים וגם העיתון "דבר לילדים" בזמנו, שהיינו קוראים סיפורים ושירים נפלאים, וחלק מהם היינו לומדים בעל פה.
חיה שנהב: אני זוכרת עד היום שירים בעל פה.
חיה שנהב: לפני השינה לא קראו לי סיפורים, אבל כשאבא שלי היה חקלאי מכפר יהושוע, היה לו משק, אבא ואמא, והיינו מצטטים בדרך שירים.
חיה שנהב: בדרך לעבודה, ביציאה, ליד האוכל.
חיה שנהב: "שלום דוור".
חיה שנהב: אני זוכרת עד היום את השירים שציטטנו ואני חושבת ששירי ילדים וסיפורי ילדים מלווים את האדם עד הקבר.
חיה שנהב: לאורך כל החיים השירים האלה או מתפענחים, או מקבלים חידות אחרות, או מקבלים עצמה אחרת.
חיה שנהב: אבל זה מלווה בשקט, מהתחלה עד הסוף.
חיה שנהב: עכשיו, השירים והסיפורים שבאמת השפיעו עלי, זה הסיפורים והשירים שלא קראתי אותם.
חיה שנהב: אמא שלי לא ידעה עברית, היא ידעה רק גרמנית והיא הייתה קריינית כפייתית, ואני לא ידעתי גרמנית.
חיה שנהב: היא הייתה מקבלת משכנים כל שבוע ספרים ואני הייתי קוראת את העטיפה, את מה שאני רואה, את הציורים, רואה את הלוגו של ההוצאות הגרמניות וחושבת מה כתוב בפנים.
חיה שנהב: מה יש בפנים?
חיה שנהב: והיא בעברית הקלוקלת שלה, המיוחדת, הייתה אומרת לי – שניים שלושה משפטים – ועל זה אני הייתי בונה סיפורים שלמים.
ציפי חוטובלי: ממש מדהים.
ציפי חוטובלי: ובאיזה גיל התחלת לכתוב?
ציפי חוטובלי: מתי גילית את הכישרון שלך?
חיה שנהב: קודם כל סיפרתי.
חיה שנהב: סיפרתי לעצמי, סיפרתי לאחרים.
חיה שנהב: בעיקר סיפרתי לתרנגולות, מפני שתרנגולות - - -
ציפי חוטובלי: תרנגולות?
ציפי חוטובלי: איפה היו לך תרנגולות?
חיה שנהב: להורים שלי היה תרנגולות בכפר יהושוע.
ציפי חוטובלי: שלום כבוד יושב הראש.
ראובן ריבלין: זה גלריה.
ציפי חוטובלי: כל ילדותנו כאן נפרשת.
ראובן ריבלין: כמו ספרייה פה.
ציפי חוטובלי: היא באמצע, היא תסיים את הדברים שלה ואז אני אתן לך לברך.
חיה שנהב: אני הייתי ילדה מאד מאד מאד מאד מאד, כמו שכתבתי פעם – ביישנית, והייתי מספרת סיפורים וכדי שלא ישמעו הייתי מחפשת מקום עם רעש, והלול היה מקום נפלא.
חיה שנהב: הייתי לוקחת תרנגולת, מחבקת אותה - - -
ראובן ריבלין: את יכולה לבוא לכנסת.
חיה שנהב: מחבקת אותה ומספרת לתרנגולות.
חיה שנהב: איש לא שמע, רק אני והן.
חיה שנהב: והרבה סיפורים הלכו שם, לא את כולם אני זוכרת.
חיה שנהב: אבל אני רציתי להיות מדענית ובאמת למדתי.
חיה שנהב: במדעי הטבע למדתי מקצוע שעכשיו הוא פופולארי מאד, פעם הוא לא היה פופולארי, זה גיאולוגיה.
ציפי חוטובלי: יש לנו גיאולוג נהדר במפלגה.
חיה שנהב: נכון, בני בגין.
חיה שנהב: אבל באיזה שהוא שלב, כשנולדו כבר הילדים, לא יכולתי לעשות גם דוקטורט כאן וגם לאהוב מאד מאד את הספרות ועזבתי את המכון הגאולוגי ולמדתי ספרות עברית.
חיה שנהב: זה בערך.
ציפי חוטובלי: עד אז לא כתבת, רק סיפרת סיפור?
חיה שנהב: מיץ פטל יצא כשעבדתי בתור גאולוגית במחקרים.
חיה שנהב: ספר השירים יצא שעבדתי בתור גאולוגית במחקרי נפט.
ציפי חוטובלי: אז כששואלים אותך מה את, מה את עונה – את גאולוגית או סופרת?
חיה שנהב: אני אומרת שהחברים הכי טובים שלי הם הגאולוגים.
ציפי חוטובלי: ממש מרגש.
ציפי חוטובלי: אדוני יושב הראש, הגעת לברך ביום החגיגי הזה, אז באמת זאת מסורת שאנחנו מטפחים פה בוועדה, להצדיע לסופרת העברית.
ראובן ריבלין: כן, היום הוא באמת יום חגיגי.
ראובן ריבלין: חברי, חברי הכנסת, רבותי וחברתי ואורחותינו היקרות.
ראובן ריבלין: בכל זאת, 10 חברי כנסת שמגיעים מראה שיש גם כבוד בכנסת ליוצרים.
ראובן ריבלין: אנחנו ביזמתו של חבר הכנסת אורי אורבך, שלצערנו קצת חולה אבל אנחנו מקווים ומאחלים לו בריאות מלאה, חשבנו שאנחנו צריכים לקיים מסורת החל מהכנסת ה-18, שבה אנחנו נקיים את מצוות שבוע הספר ביום מיוחד בכנסת, שייחוד לספרות העברית ולספרות בכלל.
ראובן ריבלין: אנחנו מקיימים בכל יום חגיגי כזה, כינוס מיוחד שבו עולים חברים מכל סיעות הבית ומביאים לידיעת הציבור, לידיעת חבריהם, את הדבר הנבחר בכל פעם בנושא אחר, על ידם לציין את האירוע החשוב של שבוע הספר.
ראובן ריבלין: אנחנו כך נקראים – עם הספר.
ראובן ריבלין: אני בטוח שעמים אחרים רבים מייחסים לעצמם את אותה תכונה, אבל ברגע שאנחנו באנו וקבענו את הייחוד שלנו, אנחנו מחויבים בו מחויבות יתר.
ראובן ריבלין: לצערי הרב לא תמיד אנחנו מוכיחים זאת, ואנחנו היום באמת כמסורת שנרקמה כבר זו השנה הרביעית, אנחנו נקיים את הכינוס באולם שאגל, שבו אנחנו נותנים את פרס וולף, שבו אנחנו מבקשים לציין אירועים מאד מיוחדים.
ראובן ריבלין: אנחנו נותנים את הכבוד שהעם בישראל רוחש לספר, כדבר שהוא מובן מאליו.
ראובן ריבלין: אני חושב שזה אחד הימים באמת החשובים ואם הכנסת מקיימת אותה והיא מתכנסת רק בשביל הציון של הספר, כבר דיינו וכמובן שיש לנו עוד עיסוקים רבים.
ראובן ריבלין: אני שמח להיות אצלך, גברתי יושבת הראש.
ציפי חוטובלי: אולי תספר לבנות החמודות האלה מאיזו ספרות ילדים אתה הושפעת.
ראובן ריבלין: קודם כל אורי אורבך הוא סופר ילדים שאני מקריא לנכדיי את יצירותיו, מדי פעם בפעם גם את יצירות רעייתו.
ראובן ריבלין: אני מוכרח לומר לכם ילדים, אני הייתי בערך בגילכם כאשר לראשונה אבא שלי, שהיה גם סופר, הוא היה איש רוח במובן זה שהיה מומחה לשפה הערבית, הוא תרגם את הקוראן, הוא תרגם את אלף לילה ולילה.
ראובן ריבלין: דרך אגב, באלף לילה ולילה יש שירה רבה והשירה לא מתורגמת.
ראובן ריבלין: השירה היא יצירתו - - - -
אברהם מיכאלי: אום כולתום.
ראובן ריבלין: לא, זה לא אום כולתום.
ראובן ריבלין: כמה שנים לפני כן היה ארון אל-ראשיד, זו התקופה שלו.
ראובן ריבלין: הספרים הם ספרים מהאלף הראשון ובשלהי המאה השביעית.
ראובן ריבלין: אבל אני מוכרח לומר שהוא כמובן את כל הדברים האלה הוציא יחד עם אחד מהידידים היותר מבוגרים שלו, חיים נחמן ביאליק.
ראובן ריבלין: ואני, כשהייתי בגיל 6, אבא שלי לקח אותי שנים מעטות לאחר שביאליק נפטר, לביתה של רעייתו של ביאליק, בבית ביאליק בתל-אביב.
ראובן ריבלין: בגלל גילי המופלג שכחתי את שמה ששגור על פי.
ראובן ריבלין: מניה ביאליק.
ראובן ריבלין: ואז כמובן כאשר סיימנו את הפגישה ואני אז עדיין לא יכולתי למדוד את גדולת המקום שבו אני נמצא, שאלה אותי מניה, נו, ואנחנו ניתן לך מתנה עכשיו.
ראובן ריבלין: אמרתי, מתנה אני תמיד אוהב לקבל.
ראובן ריבלין: ירושלים נסע לתל אביב אז.
ראובן ריבלין: לנסוע לתל אביב מירושלים היה כמו היום לנסוע מכאן לניו-יורק.
ראובן ריבלין: והיא נתנה לי מתנה והיא הביאה לי את שירים ופזמונים לילדים של חיים נחמן ביאליק.
ראובן ריבלין: אמרתי לה – את המתנה הזאת את נותנת לי?
ראובן ריבלין: לאיזה ילד אין את המתנה הזאת?
ראובן ריבלין: לאיזה ילד אין את הספר הזה.
ראובן ריבלין: ואז היא הביאה לי באמת את הספר של המשוררת מקובנה, שפה קבורה בחלקת הסופרים בהר המנוחות, את לאה גולדברג.
ראובן ריבלין: ומאז אותה יום אני הייתי קורא ורואה ומשנן כל פעם סיפורים.
ראובן ריבלין: אגב, באותם ימים חשבו המורים שלנו שטוב מאד שאנחנו נלמד ונשנן את השירים ונדע אותם בעל פה.
ראובן ריבלין: ואני, כמרדן מטבעי הייתי אומר מדוע אני צריך ללמוד בעל פה מה שהמורה רוצה או המורה רוצה.
ראובן ריבלין: מדוע אני לא אלמד בעל פה מה שאני רוצה.
ראובן ריבלין: ואני מברך את כל מורי ואת כל מורתי לדורותיהם, שהם הכריחו אותנו אז ללמוד בעל פה.
ראובן ריבלין: שכן, אני יודע את שירת דבורה בעל פה, אני יודע את שירת דוד בעל פה, אני יודע את שירת האזינו בעל פה.
ראובן ריבלין: ומשום שבאותה עת אמרו המורים והמורות – בטוח שכשאתה תהיה בגילנו תדע מה אתה צריך לעשות, בשלב זה אנחנו נעזור לך להבין את העניין הזה.
ראובן ריבלין: שירים של אך בתוף והס פן תעיר ושיר הציפור ושלום רב שובך ציפורה נחמדת, כל אותם דברים שאנחנו גדלנו עליהם במדינה שבדרך, הם היו דברים שליוו אותנו והם היו בהחלט המסד התרבותי שעליו אנחנו נשענו.
ראובן ריבלין: היום יש לנו סופרות ומשוררות בצד משוררים וסופרים.
ראובן ריבלין: יש לנו באמת ענקי רוח וענקי יצירה וכולנו מתברכים בכם.
ראובן ריבלין: וחשבתי שזה ראוי לי, זאת אומרת שאני ראוי לאיזו שהיא התייחסות שאני יכול לבוא ולהצטופף בצדכם, כאן בוועדה זאת, ואנחנו מאד מודים לכם בשם הכנסת על כך שבאתם הנה, לציין את הדברים שאתם נתברכתם בכישורים שאנחנו כל כך רוצים גם לעסוק בהם, אבל יכולתנו דלה, ולכן אנחנו מתעסקים יותר בפוליטיקה.
ראובן ריבלין: ולכם ילדים תדעו, פעם לא הייתה טלוויזיה, אתם יודעים?
ראובן ריבלין: לא הייתה טלוויזיה.
ראובן ריבלין: גם לקולנוע, כשהיית הולך, זה היה דבר שלא היה כל כך קל.
ראובן ריבלין: היינו הולכים לקולנוע פעם בשבועיים.
ראובן ריבלין: איך בכל זאת אנחנו ידענו שיש דברים כל כך נפלאים?
ראובן ריבלין: היינו קוראים ספרים.
ראובן ריבלין: ואנחנו לא היינו צריכים יוצרי סרטים כמו במאים ומפיקים שיביאו בפנינו את הסיפור, כי כשאני קראתי את בן חור, אני קבעתי מי הוא הגיבור ולא איזה במאי מהקולנוע קבע לי מי הוא הגיבור.
ראובן ריבלין: כשקראתי את טרזן, או שקראתי את וינטו, או שקראתי את הסיפורים אריה בעל הגוף וכל הדברים האלה, אני קבעתי מי כל אחד ואחד מהאנשים.
ראובן ריבלין: אז לכן אני אומר לכם, לפני שאתם הולכים לקולנוע ולפני שאתם מסתכלים בטלוויזיה, שזה גם מותר, או היום במחשב שאתם יכולים לראות כל דבר, אתם מוותרים על דבר נהדר.
ראובן ריבלין: תדעו שכל הספרים באים רק כדי שאתם ביכולת שלכם לסגור את העיניים ולראות מי זה שמביט בכם מתוך הספר, אלה הם הדברים הנפלאים ביותר.
ראובן ריבלין: תקראו ספרים לפני שאתם רואים את הסרט.
ראובן ריבלין: תקראו ספרים לפני שאתם רואים טלוויזיה.
ראובן ריבלין: תקראו ספרים ותתרשמו מהם בעצמכם ותבנו את המשתתפים בספר, את הגיבורים בספר או את האנשים שעליהם מסופר ואת החוויה שהספר מספר בה, בעצמכם.
ראובן ריבלין: תראו איזה דבר.
אברהם מיכאלי: סליחה, אפשר גם לבדוק את רמת השחקנים, אחרי שקוראים את הספר.
ראובן ריבלין: בדרך כלל כשאתה קורא את הספר וחווה אותו, בדרך כלל שאתה הולך לסרט אחר כך אתה לא מתלהב כל כך.
ראובן ריבלין: אתה חושב שהסרט אכזב במידה רבה.
ראובן ריבלין: ולכן אני בא ביום הספר ואומר לכם – אין דבר יותר נפלא מהספר עצמו.
ראובן ריבלין: כל דבר אחר כך הוא תוצר נוסף שתחילתו והבסיס לו הם ביכולת המופלאה של האנשים הכותבים ושל הנשים הכותבות ונותנות לנו את יצירותיהן.
ראובן ריבלין: תודה רבה לכן, אני מאד מודה לכן.
ראובן ריבלין: לצערי הרב יש לי גם - - -
ציפי חוטובלי: אם תרצה לחכות 5 דקות לשמוע איך הן מספרות על ההשפעה שלהן, אנחנו נשמח.
ראובן ריבלין: ברבע לשתיים עשרה אני חייב להיות בישיבה אחרת, אבל אשמח מאד.
ציפי חוטובלי: אנחנו היינו באמצע הסקירה.
ציפי חוטובלי: אז אני עוברת עכשיו לרינת הופר, שיש לך בקשה של הדובר שלי, עופר, שאמר שהוא נהנה נורא להקריא את הספרים שלך לילדים שלו.
ציפי חוטובלי: הבאנו לכאן את 'איילת מטיילת' שלך.
ציפי חוטובלי: את בכלל הגעת מעולם האיור, התחלת בעצם כמאיירת של ספרים, למדת בבצלאל ואני מאד אשמח שתספרי גם לנו מה היו מקורות ההשראה שלך, ואולי גם תספרי לנו מתי החלטת לבחור או לא לבחור, או בנוסף לאיור גם להיות סופרת.
רינת הופר: התודעה המוקדמת שלי היא של ילדה מציירת.
רינת הופר: תמיד הייתי הילדה שמציירת, הילדה בוועדות קישוט, הילדה שהוציאו אותה מהשיעורים כדי לקשט את בית הספר.
רינת הופר: אז התודעה הראשונית שלי היא לא של כתיבה אלא של ציור.
רינת הופר: אני חושבת שהרבה מהזיכרונות שלי לגבי ספרות ילדים נורא קשורים למאיירים – שמוליק כץ, נחום גוטמן, דברים מאד ויזואליים שהיו לי בבית.
רינת הופר: וגם זה נכון שאפילו בשנות ה-60 לא היו הרבה ספרים בבתים.
רינת הופר: היו המון בני גילי שגדלו על אנציקלופדיות מצוירות מכל מיני סוגים שהכילו איורים והכילו המון מידע, וזה היה ספר שהורה הרגיש שטוב שיש בבית והילד יכול להסתכל בו גם לבד, בלי שיפריעו לו בערב.
רינת הופר: אני מאד אהבתי אנציקלופדיה שהייתה לי, שקראו לה החבר והיה לה כרך אחד שהיה מלא שירים, שכנראה רובם היו בתרגום של אנדה עמיר ואיורים שבאו מארצות אחרות, מאד מאד מתוקים וחמודים.
רינת הופר: אבל אני חושבת היו מאיירים נפלאים בארץ ועדיין קיימים, שהיו נוכחים מאד בספרות הילדים שאני קראתי.
רינת הופר: התודעה שלי הייתה של ילדה מציירת, שגם מאד אהבה מגיל צעיר שיגידו לי מה לצייר.
רינת הופר: זאת אומרת לצייר לפי הזמנה, זה סימן היכר של מאייר.
רינת הופר: מאד אהבתי שיתנו לי נושאים ואני אאייר לפי הנושאים האלה.
ציפי חוטובלי: ומתי החלטת להוסיף מילים לאיורים?
רינת הופר: זה גם התחיל מאד מוקדם.
רינת הופר: אחרי שהייתי בתיכון, למדתי בתיכון לאומניות, בתלמה ילין והתחלתי לעבוד ב"מעריב לנוער".
רינת הופר: הייתה לי שם "פינת רינת" שבה ציירתי והוספתי לציורים סיפורים.
רינת הופר: אבל זה תמיד בא אצלי במחובר.
רינת הופר: זאת אומרת אני איירתי גם ספרים לאחרים, אבל התודעה שלי של הכתיבה היא מאד מאד קשורה לציור.
רינת הופר: היום למשל בשנים האחרונות ממש קשה לי לכתוב משהו בלי לדעת שאני אצייר אותו.
רינת הופר: אני חושבת שזה יהיה בלתי אפשרי נגיד לכתוב משהו ולתת למאייר אחר לאייר אותו.
רינת הופר: וכבר קרו דברים כאלה.
ציפי חוטובלי: אני רוצה להוסיף שאני חושבת שהאיורים של ספרי הילדים נצרבו בתודעה שלנו לא פחות מהסיפור עצמו.
רינת הופר: ואני גם חושבת שב-20 שנה האחרונות התחילה יותר-, זאת אומרת ככל שהדפוס בארץ נהיה יותר טוב, הספרים נהיו באיכות יותר טובה, יותר צבע, אז נוצר העולם הזה של ספרי תמונה לגיל הרך, שאני אוהבת להיות בעולם הזה והוא עולם שבאמת יוצר מחברים בין תמונות למילים, שמדברים ממש גם לילדים בני שנה אפילו.
רינת הופר: את "איילת מטיילת" קוראים גם לבני שנה.
ראובן ריבלין: גם בעיתונות הפוליטית היום בישראל, אין כתבה פוליטית שהיא מרשימה יותר מכתבה שמתלווה אליה איזה איור, ציור, מה שנקרא קריקטורה, שמבטאת את כל תוכן המאמר בצורה הכי נפלאה, יותר טוב ממה שהכותב כתב, והכותב יודע לכתוב.
רינת הופר: כן, אפשר להתמודד.
רינת הופר: ב"הארץ" כל יום, וינדרמן היום, מה יש להגיד?
ראובן ריבלין: יוצא מן הכלל.
ראובן ריבלין: היה דוש, היו אחרים.
ראובן ריבלין: קרמן גם.
ציפי חוטובלי: מעניין שאין לנו מאיירות קריקטורות בעיתונות.
ציפי חוטובלי: צריך לראות מה קרה עם זה.
רינת הופר: דני קרמן היה המורה שלי.
רינת הופר: הוא האיש הראשון שאמר לי - - - המון דברים הם בזכותו.
רינת הופר: כשהייתי בת 15 הוא אמר לי – את אילוסטרטורית.
רינת הופר: הייתי באה לבית שלו, הוא היה נותן לי שיעורי בית, הייתי חוזרת מראה לו, חוזרת, מראה לו, וזה ממש בזכותו, כי לפעמים זה גם, אני למדתי בבית הספר ציור ואיך שהוא אנשים כמוני הם בין דיסציפלינות.
ציפי חוטובלי: חכי, יש כאן עוד סופרות שהן בהרבה תחומים.
רינת הופר: כן, ספרות ילדים היא בין, וגם איור הוא בין ציור לבין תקשורת.
רינת הופר: זאת אומרת יש מאד בין לבין והוא מאד עזר לי למצוא את הנתיב.
ציפי חוטובלי: אני אשאל אותך שאלה אישית, מי זאת איילת?
ציפי חוטובלי: אני יודעת שכשמרים ילן שטקליס כתבה על דני גיבורי, היא כתבה לדני הילד שלה, אז מי זאת איילת?
רינת הופר: אני התחלתי לכתוב לילדים עוד לפני שהיו לי ילדים גם.
ציפי חוטובלי: חנן ואיילת הן דמויות ממוצעות?
רינת הופר: הן מייצגות משהו.
רינת הופר: אני חושבת שהאמא באיילת היא מאד אמא שלי, זאת אומרת היא מאד אמא כזאת שתמיד - - -
ציפי חוטובלי: אבל אין לך איילת בחיים שאת מכירה.
רינת הופר: לא, אין איילת ספציפית.
אברהם מיכאלי: אולי אפשר רק לבקש משהו, שתעשי משהו עם חברי הכנסת במליאה באיור, או בציור, איך שאתה רואה.
ציפי חוטובלי: הקריקטוריסטים עושים אותנו יפה.
אברהם מיכאלי: לא, משהו יותר מקצועי אני אומר.
רינת הופר: אבל זה מה שכיף להישאר בילדים.
רינת הופר: אתה יכול להתעסק רק עם פרפרים, ציפורים וכו'.
ציפי חוטובלי: אני עוברת לאחרונה חביבה בסבב של הסופרות, רונית לוינשטין-מלץ, שאת בעצם גם כן כותבת לנוער.
ציפי חוטובלי: קראתי בביוגרפיה שלך שנולדת ביום העצמאות ושזה קצת גרם לך לבחור אולי לעסוק הרבה במדינה ובדמויות שהשפיעו על המדינה.
רונית לוינשטין-מלץ: אני חושבת שזה באופן לא מודע, אבל זה יצא יפה.
ציפי חוטובלי: זה סיפור טוב.
רונית לוינשטין-מלץ: אני גם נולדתי ביום העצמאות תש"כ.
ציפי חוטובלי: כי זה היה נשמע לי לא הגיוני.
ציפי חוטובלי: אז תספרי לנו מי הם הסופרים או הסופרות שהשפיעו עליך.
רונית לוינשטין-מלץ: האמת שהספרים שהכי השפיעו עלי זה אנציקלופדיות והקנאה שלי באנציקלופדיות של החברות.
רונית לוינשטין-מלץ: כי אצלנו בבית האנציקלופדיה היחידה שהיה מותר להסתכל עליה זו האנציקלופדיה העברית.
רונית לוינשטין-מלץ: כל פעם שהגיע כרך חדש זה היה יום חג.
רונית לוינשטין-מלץ: אבא שלי היה מתיישב בראש השולחן, אבא שלי איש רוח והגות, ואז הוא היה פותח את האנציקלופדיה והקריא לנו - - -
אריה אלדד: השופט העליון מלץ, מבקר המדינה.
רונית לוינשטין-מלץ: היה מקריא לנו ערכים נבחרים, היה מדפדף, היה בוחר איזה ערך שהיה מעניין והיה מקריא לנו.
רונית לוינשטין-מלץ: וכשהיינו רוצים לעשות עבודה, משהו, אז היינו פותחים.
רונית לוינשטין-מלץ: לחברות שלי היה תרבות, אנציקלופדיה עם ציורים וכל כך קינאתי וכל כך רציתי, זה היה כל כך יפה והכל היה מתואר שם בצורה סיפורית, אבל אצלנו הביתה לא תיכנס תרבות כי זה לא תרבותי, זה לא מספיק.
רונית לוינשטין-מלץ: אני לא יודעת אם אבא היה אומר את זה בצורה, או שזה היה כל כך ברור שלא.
רונית לוינשטין-מלץ: אז היום יש לי בבית תרבות ואני אומרת לילדים – כדאי לכם לקרוא, תראו איזה יופי, זה עם תמונה וזה, אבל זה לא.
ציפי חוטובלי: זה לא מעניין אותם.
רונית לוינשטין-מלץ: לא שהם קוראים את האנציקלופדיה העברית במקום.
רונית לוינשטין-מלץ: אז זה בעיקר הציורים שם, וגם מה שקסם לי מאד בתרבות זה תחומי התוכן השונים.
רונית לוינשטין-מלץ: בכל חוברת של תרבות היה קצת היסטוריה, קצת גיאוגרפיה, באמת תרבות, עושר מכל כך הרבה כיוונים.
ציפי חוטובלי: הגרסה הראשונה לדף האינטרנט שיש בו הכל מהכל.
רונית לוינשטין-מלץ: זו חווית הספרים שלי בעיקר כילדה.
רונית לוינשטין-מלץ: אני קודם כל מוכרחה לומר שאני מרגישה פה ילדה קטנה, עולה חדשה ליד כל הסופרות המכובדות כאן.
רונית לוינשטין-מלץ: אני יחסית חדשה בתחום, אני כותבת כ-7 שנים רק.
ציפי חוטובלי: רק שבע שנים?
ציפי חוטובלי: זה נראה שהטביע חותם.
רונית לוינשטין-מלץ: ואמת כל היושבות כאן בשבילי כל אחת מזווית אחרת, איזה דגם שלפיו אני כותבת, אז לכבוד הוא לי פה שהתגלשתי פנימה לידכן.
ציפי חוטובלי: רונית, מה היה העיסוק המקורי שלך, לפני שהתחלת לכתוב?
רונית לוינשטין-מלץ: אני הייתי מורה קודם.
רונית לוינשטין-מלץ: האמת שלא כתבתי אף פעם.
רונית לוינשטין-מלץ: כשאתן אומרות פה מגיל 9, מילדות, אז אני יותר מתחברת עם מה שחיה אמרה, אבל אני התחלתי אחרי גיל 40, לא אחרי גיל 30.
רונית לוינשטין-מלץ: והחלום שלי כילדה לא היה להיות סופרת, החלום שלי היה להיות ספרנית.
רונית לוינשטין-מלץ: זו הייתה ממש תשוקה.
רונית לוינשטין-מלץ: אני גדלתי בתל-אביב, על יד כיכר המדינה והיינו קרובים לספריית בית ליסין.
רונית לוינשטין-מלץ: היום כבר אין שם את הספרייה, אבל ספריית בית ליסין הייתה ספרייה עם ספרים עד לגובה התקרה והספרנים היו עולים בסולמות נוסעים, להוריד ספרים.
רונית לוינשטין-מלץ: והחלום שלי היה שפעם אני אסע על הסולם הזה ואני אוריד ספרים.
רונית לוינשטין-מלץ: ובאמת, להיות ספרנית נראה לי שיא השאיפות.
ציפי חוטובלי: מקסים, פשוט מקסים.
ציפי חוטובלי: בגלל שיש כאן גם בנות צעירות - - -
אריה אלדד: רק מילה אחת בשביל להרגיז את רונית.
אריה אלדד: אבא שלי ואבא שלה היו בני דודים, אבל לי דווקא הרשו תרבות בבית.
ציפי חוטובלי: טוב, אז אם במקום שאבא שלך יישן אצלם היא הייתה ישנה אצלכם, אולי גם היא הייתה נהנית קצת.
ציפי חוטובלי: בכל מקרה, הבנות החמודות שהגיעו לכאן מכיתה ג' בבית ספר מקור חיים בירושלים, הכינו לנו שאלות, נכון?
ציפי חוטובלי: יש לכן שאלות שאתן רוצות לשאול את הסופרות.
ציפי חוטובלי: ויש כאן חברי כנסת שבטח גם להם יש שאלות, אז אנחנו ניתן לבנות לשאול ולחברי הכנסת לשאול שאלות.
ציפי חוטובלי: המורה שלכן תהילה, את רוצה לבחור בנות שיספרו לנו קצת מה הן קוראות ויוכלו לשאול את הסופרות שאלות.
ציפי חוטובלי: מי רוצה לשאול?
תהילה גרוסמן: הבנות כתבו שאלות לפני כן.
ציפי חוטובלי: הן מוכנות?
נועם כלטוב: רציתי לשאול את גלילה רון-פדר אם גם בילדותה היא חשבה שהיא תהיה סופרת.
גלילה רון-פדר: בילדותי רציתי להיות מפקדת חבורה.
גלילה רון-פדר: תמיד הייתי בחבורות ותמיד המפקד היה בן.
גלילה רון-פדר: אז זה היה חלום ילדותי.
גלילה רון-פדר: אני הייתי זאת שנתנה את הרעיונות לחבורה מה לעשות, אבל החלום שלי היה שאני אקום בבוקר ואני אהיה המפקדת.
גלילה רון-פדר: ממש לא רציתי להיות סופרת.
גלילה רון-פדר: יותר מזה, אני חשבתי שזה שאני יושבת בבית וממציאה סיפורים, זה בגלל שאני לא מצליחה לחיות את החיים שהייתי רוצה לחיות.
גלילה רון-פדר: אין לי מספיק הרפתקאות.
גלילה רון-פדר: כי שוב, כמו שאמרתי קודם – את המדינה הקימו בלעדי, אז מה נשאר לי לעשות?
גלילה רון-פדר: אז ממש לא חלמתי להיות סופרת.
נועם כלטוב: רציתי לשאול אם גם המשפחה שלך אוהבת לכתוב?
גלילה רון-פדר: המשפחה שלי, את מתכוונת להורים שלי?
נועם כלטוב: למשפחה.
גלילה רון-פדר: משפחה – את מתכוונת לילדים שלי?
נועם כלטוב: לא.
גלילה רון-פדר: או שאת מתכוונת גם וגם.
גלילה רון-פדר: כי יש ילדים ששואלים אותי מה ההורים שלך אומרים על זה שאת כותבת, אז אני אומרת – לצערי ההורים שלי כבר לא חיים.
גלילה רון-פדר: אבל אבא שלי כתב שירים ושירי אהבה לארץ ישראל, לפני שהוא עלה לארץ, עוד בהיותו נער בפולין.
גלילה רון-פדר: אמא שלי אף פעם לא כתבה.
גלילה רון-פדר: הילדים שלי כותבים מאד יפה, כי מה שנקרא ישבתי להם על הצוואר ותיקנתי להם כל דבר, אבל הם לא כותבים ספרות.
גלילה רון-פדר: הם סתם מתבטאים יפה, מה שחשוב לכשעצמו.
אנסטסיה מיכאלי: האמת שזה לא סתם.
גלילה רון-פדר: זה ממש לא סתם, אני יודעת.
אנסטסיה מיכאלי: הלוואי שכל חברי הכנסת שנכנסים למשכן היו יודעים להשתמש בכלי הזה.
אנסטסיה מיכאלי: זה לא סתם.
אנסטסיה מיכאלי: זה חלק מהדבר שכל אחד צריך לרכוש.
ציפי חוטובלי: אני רוצה לאפשר גם לחברי הכנסת.
ציפי חוטובלי: אריה, אתה הגעת ראשון, אתה רוצה להתחיל?
ציפי חוטובלי: יש לך זכות ראשונים.
ציפי חוטובלי: יש לך שאלה?
ציפי חוטובלי: או תשובה?
ציפי חוטובלי: גם תשובה זה טוב.
אריה אלדד: אני לא בטוח שהבנות, האורחות שלנו יתעניינו בזה, אבל הייתי באמת רוצה לשמוע את עמדתכן לסוגיה שעולה עכשיו לגבי חוק הסופרים.
אריה אלדד: האם אתן בעד המבצעים שמציפים את השוק ומגיעים להרבה יותר ילדים ובוודאי במחיר הכנסותיכן, או לשמור את זה לאוכלוסייה אקסקלוסיבית יותר, ייחודית יותר, ברמת מחירים גבוהה יותר ולשלוח את הילדים לספריות?
אורלי לוי אבקסיס: הלוואי והם היו הולכים לספריות.
גלילה רון-פדר: אני יכולה להתחיל?
ציפי חוטובלי: גלילה את רוצה להתחיל?
גלילה רון-פדר: אתה ממש ניסחת את זה למופת, סליחה שאני נותנת לך ציון.
ראובן ריבלין: אריה אלדד הוא משורר ופרוזאי.
גלילה רון-פדר: אני יודעת, אני מכירה אותו עוד מצעירותו.