GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
סאיד תלי: זו חברה מאוד גברית, והשינוי שאנחנו מדברים עליו ומייחלים לו, לא מעט יושפע על-ידי אותם גברים שאינם כאן, ואני לא יודע איך אפשר לחולל שינוי.
סאיד תלי: בכל מקרה, יש הרבה מה לעשות, אבל אני מציע פשוט לחבור ולשתף פעולה.
קרן שמש- פרלמוטר: יש גם שיתוף פעולה.
קרן שמש- פרלמוטר: מטיבן של ועדת הכנסת, מועלות הבעיות.
סאיד תלי: הן מועלות, אבל לפעמים בצורה לא מבוססת דיה, לעניות דעתי.
קרן שמש- פרלמוטר: אני חושבת שהמחקר הזה די מבוסס.
סאיד תלי: כשאת מדברת על 80 אחוז נשים שסובלות מאלימות- - -
קרן שמש- פרלמוטר: תקרא מה זה, מבחינתנו, "אלימות".
ציפי חוטובלי: אני מעבירה את רשות הדיבור לריקי שגיא, מנהלת המרכז לשלום המשפחה הבדואית.
ריקי שגיא: אני מנהלת המרכז לשלום המשפחה הבדואית, שהוא בחסות משרד הרווחה – אני תחת מירי.
ריקי שגיא: אני יהודייה, שלא יודעת ערבית.
ריקי שגיא: יש לי תמיד בתוך המרכז מישהי שיכולה לתרגם לי.
ריקי שגיא: אני רוצה לומר שהנושא של אלימות במשפחה הוא מאוד בעייתי, וקשה מאוד למצוא עובדת סוציאלית שמוכנה להתעסק בזה – להתעסק עם משטרה, להתעסק בשעות הלילה, להעביר למקלטים.
ריקי שגיא: נשים בדואיות שחיות עם משפחה ועם ילדים, לא רוצות להתעסק עם זה.
ריקי שגיא: למרות הקושי של השפה, וזה בהחלט קושי, ולא כזה תענוג לדבר עם מתורגמנית, אבל אני חושבת שיש יתרון לעובדת סוציאלית יהודייה, כי היא נקייה מכל שייכות לאיזושהי משפחה– אני בעמותה, אין לי שום אינטרסים, והם מאוד מעריכים את זה.
ריקי שגיא: לגבי הגברים, אם עובדת סוציאלית יהודייה וגם מבוגרת, הם בהחלט מכבדים, והם באים, אם אני מבקשת מהם לבוא, והמשא ומתן אתם הרבה יותר קל.
ריקי שגיא: לא היתה יכולה לעשות את זה עובדת סוציאלית בדואית.
יריב לוין: אבל מה הבעיה להכשיר את העובדות הסוציאליות היהודיות, שידברו ערבית?
ריקי שגיא: זה לא כל כך פשוט.
ציפי חוטובלי: לי זה נראה קשה, ללמד שפה.
קרן שמש- פרלמוטר: הנשים לא רוצות לדבר בתרגום.
ריקי שגיא: ודאי שהיתרון הכי גדול היה אם הייתי גם יהודייה וגם דוברת ערבית, אין ספק.
ציפי חוטובלי: לו אני נמצאת במקום הרשויות, הייתי רואה את זה כאתגר, לקחת דווקא מתוך הקהילה הבדואית נשים, ולהכשיר אותן לתפקיד הזה, והן מכירות את המנטליות, מכירות את התרבות, יכולות לדבר בגובה העיניים עם אותן נשים, ומעבר לזה, זה נשים שיתחילו לצאת מהמעגל הקשה הזה, ולהשתלב בתפקידים.
ציפי חוטובלי: זה משרת את כל המטרות.
ריקי שגיא: הבעיה היא לא להכשיר אותן, אלא הבעיה היא שהן לא רוצות להתמודד, כי זה נושא נורא רגיש בתוך החברה.
קרן שמש- פרלמוטר: הן עורכות דין, ורק עובדות סוציאליות וחוקרות במשטרה – הן לא העיזו להגיע למעוז הנכסף הזה?
ריקי שגיא: לא, חוקרות במשטרה – יש להן הגב של המשטרה, אין להן בעיה.
יריב לוין: זה גם לא יכול להיות.
יריב לוין: כל כך הרבה נשים – לא נמצאו כמה יחידות סגולה?
ריקי שגיא: אני לא חושבת שהם מטופלים בגלל זה פחות טוב.
ריקי שגיא: אני חושבת שיש לזה גם יתרונות.
יריב לוין: נניח שזה המצב.
יריב לוין: עכשיו אנחנו יודעים שיש לנו בעיה, אז בואו נפתח תוכנית, והמדינה תיתן עידוד לקבוצה של נשים במגזר הבדואי בכל מיני מקומות, שילמדו עבודה סוציאלית, וייכנסו לתהליך.
יריב לוין: אז ייקח לנו ארבע שנים, אבל בסוף יהיה.
יריב לוין: אם לא נתחיל מתישהו, לא נגיע.
סאיד תלי: הם לומדות עבודה סוציאלית, אבל הן בוחרות לא להגיע לתחום האלימות במשפחה.
יריב לוין: אז תעשה תוכנית ייעודית, שהמדינה אומרת: אני נותנת X כנגד התחייבות, שבתום ארבע השנים עובדים בזה.
יריב לוין: זה לא כל כך מסובך.
ריקי שגיא: עובדה היא שיש מכרזים שאנחנו מפרסמים שנים.
ריקי שגיא: אנחנו מחפשים את העובדות האלה, אנחנו מוכנים להכשיר אותן.
הנד אלצאנע: למה אנחנו לא רואים אותם?
הנד אלצאנע: איפה מפרסמים?
יריב לוין: תפנו לאינסאף, תגידו לה: אנחנו רוצים למצוא עשר נשים כאלה – תעזרי לנו.
יריב לוין: אם ימצאו עוד עשר, יהיו לכם מאה מועמדות.
ריקי שגיא: אני רוצה לומר מילה טובה על ביטוח לאומי.
ריקי שגיא: אני לא נתקלתי בשלוש שנים וחצי שאני עובדת - איזשהו מכתב שכתבתי לביטוח הלאומי, שהאשה פרודה, הפרדה, היא בהריון כי היה סולחה, ואחרי חודש זה נפרד.
ריקי שגיא: כל דבר שביקשתי מהם – ואנחנו עובדים בשיתוף פעולה מלא - לתת קצבה לאשה, להפריד אותה, למה קצבת ילדים ככה, תמיד נענה בחיוב.
יריב לוין: אתן עושות עבודת קודש, אנחנו מעריכים את העבודה של כולן, אנחנו גם לא מתיימרים להחליף אתכם בצד המקצועי, אבל אנחנו מסתכלים בסוף על השורה התחתונה.
יריב לוין: אני לא מומחה, אבל אם השורה התחתונה היא בסוף כזו, שיש 12 מקומות במקלטים, וגם הם לא מלאים, אפשר להגיע לשתי מסקנות: אחת, שאין אלימות והכול בסדר, והשנייה – שהנשים לא מתלוננות, ומאחר שהמסקנה השנייה היא ברורה, וזה המצב- - -
ריקי שגיא: המסקנה השלישית: שמוצאים פתרונות אחרים ולא מקלט, כגון מה שמירי הזכירה.
ציפי חוטובלי: אנחנו רוצים להתנהל כמו מדינת עולם שלישי?
מירי רגב: כל מה שהחברה הבדואית עשתה כל השנים זה מדינת עולם שלישי?
ציפי חוטובלי: פוליגמיה זה מדינת עולם שלישי.
מירי רגב: לדעתי, את לא מכירה בכלל את החברה הבדואית.
ציפי חוטובלי: סיירתי בכפרי הדרום, וחקרתי היטב את נושא הפוליגמיה, וזו מדינת עולם שלישי.
ציפי חוטובלי: מציאות שבה אני רואה בית שיש בו חמש קומות, ובכל קומה גרה אשה אחת של אותו גבר, זה עולם שלישי.
ציפי חוטובלי: אתן יושבות סביב השולחן הזה בנינוחות- - -
חנין זועבי: הרי אף אשה ערבייה לא דיברה על מכובדים.
חנין זועבי: לא רוצים מכובדים.
יריב לוין: גם אם זה נכון, למה את דנה אותן?
יריב לוין: לרעב?
יריב לוין: ללברוח כל היום על חייהן?
יריב לוין: מה האלטרנטיבה?
ריקי שגיא: בסופו של דבר רובן רוצות לחזור הביתה, אחרי שאנחנו עושים להן הסדרים, אפילו בכתב, אחרי שעושים הסדרים והסכמים.
ציפי חוטובלי: אני רוצה לאפשר לדוברות האחרונות.
ציפי חוטובלי: רבקה נוימן, בבקשה.
רבקה נוימן: אני מנהלת מקלט ויצו בירושלים, ואני גם יושבת-ראש פורום מנהלות המקלטים בארץ.
רבקה נוימן: שיח נשים בדואיות עולה בפורום עם אותו תסכול ואותם אתגרים שאנחנו פוגשים גם בחברה של נשים אתיופיות ולעתים גם בחברה החרדית.
רבקה נוימן: אני הייתי שמחה אם הדיון היה בא לא ממקום שאנחנו החברה המערבית היודעת כל, נכפה על החברה הזו, כי אנחנו יודעות יותר טוב, כי יש לנו הכלים- - -
ציפי חוטובלי: אבל זה לא המקום.
ציפי חוטובלי: אנחנו נאבקות באלימות בכל חברה.
רבקה נוימן: כמי שכן ישבה עם אשה בדואית בחדר, כי הן מגיעות גם למקלטים הרגילים- - -
ציפי חוטובלי: הן יושבות כאן בדיון.
רבקה נוימן: אני לא רואה פה אף אשה מוכה בדואית.
רבקה נוימן: אני מדברת על הנשים המוכות.
רבקה נוימן: אני טיפלתי בנשים מוכות בדואיות מתוך המגזר.
רבקה נוימן: אני באה עם ניסיון של לשבת אתה ולמצוא פתרונות ליום שאחרי.
רבקה נוימן: אני ישבתי אתה בחדר, כשהיא שילמה מחיר של ניתוק ממשפחת מוצא.
רבקה נוימן: אני שומעת כאן: אשה תבחר לחזור להיות מוכה?
רבקה נוימן: כן, כי מבחינתה, לפעמים המחיר של האלימות הזאת- - -
ציפי חוטובלי: אין לנו מחלוקת על זה.
רבקה נוימן: לגבי פתרון בחברה הבדואית, הייתי רוצה לבוא ממקום שנותן כבוד ומכיר את הדפוסים התרבותיים של החברה ומתאים את עצמו – כן, אנחנו מדינה מערבית – להתאים את עצמו, כי למעלה מששים שנה לא עשינו את זה, ואולי השיטה לא עובדת בניסיונות לכפות.
חנין זועבי: את לא ניסית לכפות משך ששים שנה אלא ממש הזנחת.
חנין זועבי: היתה הזנחה טוטאלית.
חנין זועבי: תנו לנשים הערביות בעצמן לדבר על נורמות.
חנין זועבי: אלימות נגד נשים זה לא חלק מנורמה.
חנין זועבי: למה מכניסים נורמה?
ציפי חוטובלי: אל תתקפי אותה.
חנין זועבי: אני לא תוקפת אותה.
רבקה נוימן: הפער בין הפתרונות שהמדינה נותנת, כולל אנחנו המקלטים, זה פער שבא ממקום של עיניים מערביות, שמכיר את הפתרונות המערביים, והוא בא כן מקום של מרחק וניכור.
רבקה נוימן: כן הייתי רוצה לראות משהו שהוא לא חד-פעמי, גוף שמוקם ולומד את זה, ומנסה להתאים פתרונות ותקציבים לנושא הזה.
נאילה עאוואד ראשד: אני מנהלת הפרויקטים בעמותת נשים נגד אלימות.
נאילה עאוואד ראשד: זו עמותה שמפעילה את מרכז הסיוע לנפגעות תקיפה מינית ופיזית, אנחנו יושבות בנצרת, ואת המקלט לנשים ערביות, המקלט הראשון, ואנחנו גם חברות באיגוד מרכזי סיוע, וגם מרכז סיוע באר שבע ומען שעושים את העבודה הדרושה מול הנשים שמגיעות ישר לפעמים, ואיך שמסבירה ליזה מבאר שבע, אומרת שרוב הפניות מגיעות מסורוקה למרכז סיוע נפגעות תקיפה מינית בבאר שבע.
נאילה עאוואד ראשד: זה אומר משהו, שמגיעות לבית חולים ולא דרך רשויות הרווחה.
נאילה עאוואד ראשד: לגבי האחוזים, לרוב היתה רווחת הדעה, שהנשים הבדואיות או הערביות לא מגיעות למקלטים.
נאילה עאוואד ראשד: יש לי האחוזים: בשנת 2007 היה אחוז אחד של נשים בדואיות מהנגב שהגיעו למקלט לנשים ערביות שאנו מפעילות.
נאילה עאוואד ראשד: בשנת 2008 הגיעה קפיצה של 14 אחוז.
נאילה עאוואד ראשד: בשנת 2011 – 9 אחוז מהנשים שהגיעו למקלטים, הן נשים מהנגב.
נאילה עאוואד ראשד: זה אומר שזה אחד הפתרונות.
נאילה עאוואד ראשד: זה לא הפתרון לכולנו.
נאילה עאוואד ראשד: לא הפתרון, לצאת מהמשפחה, מהילדים ומהבית, ולהגיע למקלט, אבל בשביל לשמור על החיים שלנו זה אפשרי, ואנחנו לא מתנגדות לזה.
נאילה עאוואד ראשד: השאלה, מה עושים בתהליך הזה, כשאשה מגיעה – האם יש מישהו שמבין אותה, ואנחנו מדברות על מחסור בעובדות סוציאליות לא דוברות ערבית.
נאילה עאוואד ראשד: אני עם תואר שני, וקשה לי להביע את עצמי אפילו בכנסת, אז על אחת כמה וכמה, כשהיא מדברת על אלימות שחוותה, לדבר על הרגשות לא בשפת האם, זה כל כך קשה, וגם מתורגמן זה לא הפתרון, כי הוא יתרגם איך שבא לו, או היא תתרגם איך שבא לא, וגם לא בעבודת התנדבות, אלא זכותנו לקבל ולהקצות משאבים ותקנים לעובדות סוציאליות, שיטפלו, וכשאתם מדברות על מחסור, שהנשים לא מתמודדות, אני שואלת – כשאנחנו מדברים על 40 אחוז מהאקדמאיות מובטלות, רק 8 אחוז מהנשים עובדת בנגב, מה זה אומר?
נאילה עאוואד ראשד: זה אומר כן קיימת, ואנחנו יודעות ורואות שיותר ויותר נשים מגיעות לאוניברסיטאות ולומדות מקצועות, אז יכול להיות שצריך לעשות איזושהי הסבה מקצועית, להשקיע קצת – גם כסף, גם משאבים, גם תקציבים, גם לחשוב אחרת.
נאילה עאוואד ראשד: זו הבעיה של המדינה, שלא מנסים לפתח תוכניות.
נאילה עאוואד ראשד: זה גם מה שקורה במשטרה ומחסור בחוקרות, וכל הזמן הטענה, שהנשים לא רוצות להיות במשטרה.
נאילה עאוואד ראשד: כשאנחנו מדברות על חוקרות אלימות, הנשים כן מעוניינות, והמון נשים עם תואר שני בקרימינולוגיה, והן לא מוצאות עבודה, אז תעשו משהו, תשקיעו משהו, ולבחון את הקריטריונים.
נאילה עאוואד ראשד: חוץ מזה, לגבי הפוליגמיה, פתאום לפני שנתיים המדינה והממשלה הציעה תוכנית מערכתית, שתאבק בפוליגמיה.
נאילה עאוואד ראשד: מה התוכנית – לטפל בילדים ממשפחות פוליגמיות, להסתגל עם המצב.
נאילה עאוואד ראשד: זאת תוכנית טיפולית – להסתגל?
נאילה עאוואד ראשד: צריך לבחון את כל הגישות הטיפוליות.
נאילה עאוואד ראשד: כשמשת
נאילה עאוואד ראשד: משים בשייח'ים – אף אשה ערבייה, רוב הנשים שמגיעות למקלט שלנו, אומרות שהן לא רוצות לערב את השייח'ים.
נאילה עאוואד ראשד: זה הקול של הנשים, שצריך לשמוע אותו.
נאילה עאוואד ראשד: אם היא רוצה, אין לנו בעיה, אבל רובן אומרות, וזה מה שאומרת מנהלת המקלט, וגם מדברות על שייח'ים, בזמן שכולנו יודעים, האם יש תוכניות המשך טיפוליות, אפילו אם משתמשים בשייח' ככלי טיפולי – האם המשרד מפתח תוכניות המשך ומעקב?
נאילה עאוואד ראשד: מי בוחן מה קורה עם אשה שיצאה ממקלט והגיעה בית שלה?
נאילה עאוואד ראשד: העובדת הסוציאלית, אני יודעת שיש קיצוצים ואין משכורות, והן לא מקבלות את המשכורות שלהן, אז בטח, ויש לה כ-300 תיקים לפחות על הראש שלה, אז אין לה הזמן לעקוב.
ציפי חוטובלי: תודה, אני באמת חושבת שאת אומרת דברים חשובים.
ציפי חוטובלי: לצערי, אחת הבעיות בישיבה הזאת היא שאנחנו חושפים עד כמה התהום הזאת עמוקה.
ציפי חוטובלי: אנסה בסיכום לקרוא לאיזושהי פעילות מעשית.
ציפי חוטובלי: משרד הבריאות, אתם יכולים להיחשף לאלימות הזאת דרך המפגשים הבלתי-אמצעיים עם הנשים.
ציפי חוטובלי: האם יש הנחיה?
ג'מילה אלעטאונה: אני עובדת סוציאלית בדואית, עובדת בשירותי בריאות כללית בלשכת הבריאות.
ג'מילה אלעטאונה: משרד הבריאות מפעיל תוכנית מזה עשר שנים, שנקראת "איתור וזיהוי נשים נפגעות אלימות במערכת הבריאות", שזה מקום לגיטימי, שכולם מגיעים אליו.
ג'מילה אלעטאונה: מגיעות אליו כל הנשים, וגם אם הן מצהירות על אלימות וגם אם לא, אנחנו מתשאלים, ומתוך זה יוצא המון אלימות.
ג'מילה אלעטאונה: אני רואה אשה שהיא בדיכאון, שאין לה מה לאכול ואין לה מה לעשות.
ג'מילה אלעטאונה: אני מעצימה אותה, מטפלת בה פרטנית, אפילו לפעמים טיפול פסיכיאטרי, עד שאני מגיעה אתה לרמה שאפשר לבנות תוכנית התערבות יחד, שהיא תהיה שותפה לה.
ג'מילה אלעטאונה: אין פתרון אחד לכולם – לכל אשה צריך לתת את ההזדמנות, שהיא תבחר מה מתאים לה.
ג'מילה אלעטאונה: אני עושה את התוכנית יחד אתה, תוכנית ההתערבות.
ג'מילה אלעטאונה: מה שמתאים לאחת, לא מתאים לשנייה.
ג'מילה אלעטאונה: גם מבחינת מקלטים, גם מבחינת השירותים הקיימים בקהילה.
ג'מילה אלעטאונה: כל אשה יכולה, לפי הנתונים שלה, ואני הולכת אתה, כי היא צריכה לחזור הביתה ולהתמודד עם זה.
ג'מילה אלעטאונה: זכות האשה לבחור.
ג'מילה אלעטאונה: אני מראה לה את כל האופציות שיש בעולם, ואני מכבדת את הבחירה שלה.
ג'מילה אלעטאונה: גם אם היא רוצה להישאר בתוך האלימות, היא יודעת איזה מחיר היא מקבלת ואיזה מחיר היא משלמת.
ג'מילה אלעטאונה: אנחנו עושים את המשוואה של רווח והפסד בכל התהליך הזה.
ג'מילה אלעטאונה: כלומר גם פתרון השייח'ים - אי-אפשר לשלול אותו.
ג'מילה אלעטאונה: זה מתאים לחלק מהנשים, אבל אי-אפשר לשלול אותו על הסף.
ג'מילה אלעטאונה: אני בדואית, וחיה את התרבות הזאת משך המון שנים, ואבי שלי בזמנו עוד טיפל כשייח' בנשים האלה בהתנדבות.
ג'מילה אלעטאונה: הוא נתן חסות לנשים נפגעות אלימות, ונתן להן מחסה, ועשה את החשבון הקובע.
ג'מילה אלעטאונה: אי-אפשר לומר שזו חברה ברברית, שאין לה ערבים ואין לה תרבות.
ג'מילה אלעטאונה: יש הרבה חלקים טובים גם בתוך האלימות הזאת.
ג'מילה אלעטאונה: אנחנו עושים את חלקנו במערכת הבריאות.
ג'מילה אלעטאונה: אני מלווה את הנשים מהשפל ועד הלאה.
ג'מילה אלעטאונה: במערכת החינוך האלימות חוגגת.
ג'מילה אלעטאונה: ילדים חווים את האלימות בבתי הספר.
ציפי חוטובלי: לא נרחיב עכשיו לכל בעיית האלימות במדינת ישראל.
ג'מילה אלעטאונה: אני עובדת עם טיפות חלב, מעבירה סדנאות לנשים, מזמינה אותם פרטנית.
ג'מילה אלעטאונה: האיתור שלנו הוא חלק מאוד חשוב.
ג'מילה אלעטאונה: הרבה פעמים אשה חושבת שאלימות זה חלק מהתרבות שלה, חלק מהתפקידים שלה בבית, אבל ברגע שאני אומרת שאין שום סיבה שהיא תחווה אלימות ותשתוק, שהיא צריכה לומר "לא" לאלימות, שיש לה כבוד כלפי הגוף שלה וכלפי עצמה- - -
ציפי חוטובלי: משרד החינוך, בבקשה.
נג'וא עבאס: אני מפקחת יועצים במחוז דרום.
נג'וא עבאס: מחוז דרום עובד בשיתוף שתי יחידות- היחידה לשוויון בין המינים ושפ"י, והם מטפלים בכל הבעיות – בין היתר, גם בבעיות אלימות בתוך המשפחה.
נג'וא עבאס: כמובן, כולנו מסכימים, שאם יש אלימות במשפחה, זה משפיע על תפקוד הילדים בבתי הספר, ומן הסתם, אותם ילדים גם מגיעים לאנשי מקצוע, שזה או היועץ או הפסיכולוג בבית ספר, ואז יש חוק חובת הדיווח – אנשי המקצוע מדווחים, ואז ממשיכים להיות בקשר עם הרווחה.
נג'וא עבאס: בגלל קוצר הזמן חשוב לי לציין שתי תוכניות שבעיניי, מאוד משמעותיות, שלא הותאמו לחברה הבדואית, אלא נבנו במיוחד על-ידי אנשי מקצוע, גם בהתייחס לאותן נורמות וגם בהתייחס לאותן תופעות שהחברה סובלת מהן, ולצערי, נרמלו אותן, כמו נישואים בגיל מוקדם, שהאמירה היא שזה נורמה, וזה לא כך.
נג'וא עבאס: גם על-פי הדת, זה לא כך.
נג'וא עבאס: גם תופעת הפוליגמיה - יש לנו תוכנית שמופעלת בחטיבות הביניים ובחטיבות העליונות, שנקראת "הכנה לחיי משפחה", והייחוד שלה – העבודה נעשית במקביל, גם בקרב נערות וגם בקרב ערים.
נג'וא עבאס: עד היום וגידלו את הבנות, נוצר דור צעיר, שיכול גם ללכת וללמוד כעובדות סוציאליות בלי בעיה, ואז הבנות מועצמות, אבל הבנים נשארים באותו מקום, שמאמין באותם סטריאוטיפים ובאותם מנהגים לא ראויים.
נג'וא עבאס: אנחנו מעבירים את אותם בני נוער סדרת סדנאות במשך שנתיים.
נג'וא עבאס: התכנים שאנחנו עובדים עליהם זה כבוד בין המינים.
נג'וא עבאס: אנחנו רחוקים בחברה שלנו מלדבר על שוויון בין המינים.
נג'וא עבאס: מי שחווה את המציאות במשפחה, אנחנו רחוקים מלקבל שוויון, אז אנחנו יותר מדגישים את הנושא של כבוד בין המינים, מניעת אלימות, אנחנו מעלים גם את נושא תכנון המשפחה, תופעת הפוליגמיה, ואנחנו מאפשרים להעלות את זה על סדר-היום.
נג'וא עבאס: יש גם ימי עיון והשתלמויות שאנחנו עושים בקרב אנשי מקצוע.
נג'וא עבאס: אף אחד לא מתכחש לכך שהתופעה קיימת, ואני חושבת שאם המדינה נותנת משאבים, במיוחד למשרד החינוך, להטמיע את התוכניות האלה אפילו מגיל יותר צעיר, היינו יכולים לעבוד לטווח יותר ארוך.
ציפי חוטובלי: שני מסכמים – יוזם הדיון ואני.
ציפי חוטובלי: חבר הכנסת יריב לוין, בבקשה.
יריב לוין: קודם כל, אני באמת חושב שהדיון הזה היה מטלטל בהרבה מובנים, ואני מקווה שנצליח לייצר לו המשכיות ומעקב.
יריב לוין: אני חושב שיש פה שאלות שנתונות למחלוקת פוליטית, כלומר אפילו הכותרת:
יריב לוין: נגד נשים ערביות בדואיות – למה צריך לכתוב: ערביות?
יריב לוין: לא ניכנס לוויכוח על ההגדרות האלה.
חנין זועבי: אין ויכוח.
חנין זועבי: תן להן להגדיר את עצמן לפחות.
יריב לוין: אני שמעתי כמה שמגדירים אחרת, לכן אני לא רוצה להיכנס לזה, וגם לא לסוגיות הכלליות של אכיפת החוק.
חנין זועבי: תשאל את אינסאף.
יריב לוין: היא תגדיר כך, ואחרות יגדירו אחרת.
יריב לוין: אם זה היה כל כך ברור, לא היה כתוב: ערביות בדואיות.
יריב לוין: אנחנו מבינים בדיוק למה זה כתוב, וזה בסדר.
יריב לוין: אנחנו צריכים לדעת, לשים את זה בצד, את הוויכוחים שיש לנו בכלל על סוגיית אכיפת החוק, בין אם זה הכפרים או הפלישות לקרקעות - לשים גם אותם בצד, ולחפש לשלב כוחות על דבר שלדעתי, כולנו מסכימים שצריך לעקור אותו מהשורש.
חנין זועבי: המדינה אלימה נגד הערבים.
יריב לוין: לכן אני מציע לשים את בצד.
יריב לוין: אם את מתעקשת ללכת לשם, לא נגיע, לדעתי, לשום מקום.
יריב לוין: אני חושב שיש כמה דברים שיש לטפל בהם.
יריב לוין: הראשון בהם הוא יצירת מצב שלאשה שסובלת מאלימות באותו מאזן של כדאיות, הכף תלך לכיוון של ללכת להתלונן ולצאת מהמעגל הזה.
יריב לוין: זה מחייב בנייה, לדעתי, של מערך טיפולי שלם, שמתחיל בהסברה, שאומרת: יש לכם כתובת, ואם נתקלת באלימות, את יכולה לפנות לכאן ולכאן וכן הלאה, וזה מחייב מערך של קליטה, שאומר שכאשר אותה אשה מגיעה לתחנת המשטרה, מקבלת אותה מישהי שיודעת לדבר בשפתה, שיודעת להבין אותה, שנותנת לה אווירה נעימה, והיא יודעת מראש, שברגע שהיא נכנסה לתחנת המשטרה, מבחינתה, אין מצב שהיא חוזרת הביתה, אלא אם כן היא באמת רוצה את זה מתוך רצון חופשי אמיתי, כלומר מוצע לה במקום "סל קליטה" כזה, שנותן לה מקום מגורים, מאפשר לה להוציא את הילדים אתה ולא משאיר את הילדים במקום אחר, נותן לה ליווי, אפילו של הכשרה מקצועית, של הבטחת הכנסה לאורך תקופה, הבטחה של מגורים כך שכל אשה כזו תדע, שאם היא יצאה משם, היא יצאה לחיים אחרים.
יריב לוין: אין לי ספק שביום שזה יקרה, נראה שינוי דרסטי בשני גרפים: גם בעלייה דרמטית במספר הנשים שיפנו, וגם בירידה באלימות, כי ביום שבו הבעלים יידעו שיש אלטרנטיבה כזו, מאזן הכוחות משתנה.
יריב לוין: זה מצריך השקעת משאבים, אבל יש לעשות את זה.
יריב לוין: הדבר השני הוא מאבק אמיתי גם בפוליגמיה וגם בנושא של גיל הנישואים.
יריב לוין: המאבק המשולב הזה צריך להיות חקיקתי, אבל הוא בעיקר צריך להיות בשורה שלמה של אמצעים - גם אכיפתיים, גם אמצעים כספיים.
יריב לוין: המדינה לא רק שלא עושה, אלא משלימה עם התופעה הזאת, ובנושא הזה, לדעתי, צריך להציף אותו ולקיים עליו דיונים נקודתיים, ולנסות להביא בו לתיקון מהותי.
יריב לוין: כשאותה אשה מגיעה, היא מגיעה למקום שבו יש חוקרת דוברת ערבית, שנותנת לה במקום את כל "סל הקליטה" הזה, שכולל את התשלומים מביטוח לאומי ומקום מגורים ומקלט והכשרה מקצועית ומערכת שלמה שאומרת לה: אנחנו נותנים לך מסלול, שיוציא אותך לחיים חדשים – יש לך אלטרנטיבה, מאשר לחזור הביתה בתנאים כאלה ואחרים.
יריב לוין: בסוגייה של מדיניות תעסוקה חייבת להיות השקעה מסיבית בניסיון לייצר מקומות תעסוקה.
יריב לוין: בעיניי, הדגש צריך להיות על יצירת מקומות תעסוקה מחוץ לישוב, כי כשאנחנו אומרים: האשה רוצה לעבוד, אבל היא תעבוד רק בתוך הישוב, כלומר היא נכנסת שוב לאותו למעגל קיפוח, עם או בלי מירכאות, אני חושבת שאת זה צריך לשבור.
יריב לוין: אין ספק שהתעסוקה היא מנוף לעצמאות כלכלית, לחיים אחרים, אבל המראה הזה של האשה שנכנסת לאוטו, לאוטובוס, ויוצאת ליום עבודה, יש בו יצירת שינוי תודעתי גם, מעבר לפתרון הנקודתי לאותה אשה.
קרן שמש- פרלמוטר: אין אוטובוסים.
יריב לוין: הכול קשור.
יריב לוין: לגבי השייח'ים, אני בעד הידברות – תמיד יותר טוב להידבר מאשר לכפות בכוח, אבל נוצרה פה מציאות, שבאים כדי לבקש טובות, שאולי יסכימו משהו לשנות ולפרוס חסות פה, ולקרוא להוא ולהגיד לו: תשתדל, כשאתה מרביץ, לעשות את זה יותר חלש וכן הלאה.
יריב לוין: אני לא בא אליכן בטענות, כי אתן עומדות בחזית לא פשוטה, ולצערי, לא עם הגיבוי והאמצעים המספיקים.
יריב לוין: אנחנו צריכים לומר בצורה ברורה: נקצה משאבים, נשקיע מאמץ, מהחינוך דרך התעסוקה וכן הלאה, ומצד שני, גם נחליט, לאן אנחנו רוצים להגיע, ונגיע לשם.
יריב לוין: אם ירצו לשתף פעולה – מה טוב, ובמקום שיהיו כאלה שיחשבו שהם קובעים והם בעלי הבית, צריך יהיה להסביר להם שזה נגמר.
יריב לוין: כל זה תהליך ארוך, מורכב והוא לא פשוט.
יריב לוין: אני חושב שהוא מחייב עבודה מערכתית, ומצד שני, בחלק מהנקודות, ופה אני פונה גם למשטרה וגם לגורמים אחרים שהיו פה – בחלק מהנקודות אפשר לטפל בדברים באופן מיידי וכמעט ללא תשומות גדולות מדי.
יריב לוין: אם תחליטו לקחת כפרויקט, למצוא כמה חוקרות כאלה, אני בטוח שזה ייפתר.
יריב לוין: אם בביטוח הלאומי יחליטו שהם מייצרים מערכת שמקלה על הנשים האלה, אפשר לעשות את זה בתוך המסגרות התקציביות הקיימות ובתוך המערכות הפנימיות שלכם.
יריב לוין: אני חושב שהמאמץ המשולב הזה הוא חיוני.
יריב לוין: זה פוגע בנשים האלה, בילדים, בחברה הבדואית, אבל זה פוגע גם במדינת ישראל כולה.
יריב לוין: אין שתי מדינות ישראל.
יריב לוין: מה שנמצא שם, בסוף מחלחל למקומות אחרים, כמו שזה גם הפוך.
יריב לוין: לכן אני חושב שזה חובת כולנו להתגייס כאן למהלך אמיתי ומקיף.
ציפי חוטובלי: אני חושבת שברור לכולם מהלהט הפנימי מהאכפתיות הגדולה שבה הדברים נאמרים על-ידי חבר הכנסת לוין יוזם הדיון, שאנחנו לא רואים את זה כבעיה סקטוריאלית אלא כבעיה שיש לה היבט סקטוריאלי, אבל היא בעצם בעיה של החברה הישראלית.
ציפי חוטובלי: כשאני מסתכלת על כל הגורמים שיש להם כוונות טובות, ואני רוצתה לתמצת הדברים העיקריים שעלו בדיון הקשה הזה, בעיניי – הוא קשה, כי יושבים פה אנשים שיש להם הרבה כוונות טובות, אבל הדרך אל הגיהנום רצופה כוונות טובות, והמציאות שבה חיות הרבה נשים בדואיות, היא גיהנום.
ציפי חוטובלי: יש פה שני מפתחות: אחד הוא הפסקת נישואים בכפייה של קטינות, והשני הוא עצמאות כלכלית של נשים.
ציפי חוטובלי: עצמאות כלכלית של נשים לא תושג אלא אם כן מדינת ישראל תבנה תוכניות תעסוקה לנשים בדואיות.
ציפי חוטובלי: בנושא השני, אני ושבת שצריך את מערכת החינוך לצד שינויים חברתיים עמוקים בתוך החברה, אולי אפילו מרד של נשים צעירות נגד הנורמה הזאת של חיתון בכוח – אלה דברים שהרבה פעמים דבר גורר דבר – אשה משכילה באופן טבעי פחות נתונה לתכתיבים, אשה שיש לה אמצעים כלכליים לא נתונה לתכתיבים.
ציפי חוטובלי: הנקודה הזאת מאוד משמעותית, וצריך לעבוד בכיוון הזה.
ציפי חוטובלי: הנושא של קצבת הבטחת הכנסה, שתגיע ישירות לאשה, שתעצים אותה גם בזה שיהיה לה חשבון בנק, גם בזה שהיא תדע לנהל את חייה באופן עצמאי וגם בזה שיהיה לה כסף, זה אל"ף-בי"ת של יכולת של אשה לברוח מסיאוציה בלתי-נסבלת של אלימות.
ציפי חוטובלי: בהקשר הזה, גם אם אנחנו לא יודעים בדיוק עד כמה נותר לנו כאן זמן לחוקק מבחינת תאריך היעד של הבחירות, אנחנו מבטיחים לעשות כמיטב יכולתנו, לפעול בזמנים האפשריים.
ציפי חוטובלי: יושב-ראש ועדת הכנסת ודאי יוכל לקצר תהליכים דרך פטורים מחובת הנחה, כשמדובר בהצעות חוק חשובות כאלה, ולהריץ אותן כמה יותר מהר.
ציפי חוטובלי: אני אישית מחויבת לזה מול מנכ"ל ביטוח לאומי הנכנס, פרופ' מור-יוסף – יש לי אתו פגישה בקרוב.
ציפי חוטובלי: אעלה את הנושא הזה כנושא מרכזי.
ציפי חוטובלי: זה צעד קטן מצד הביטוח הלאומי, וצעד דרמטי מבחינת אותן נשים.
ציפי חוטובלי: הנושא השני הוא כל סיפור הרשויות, שאין להן כוח אדם רלוונטי.
ציפי חוטובלי: מבחינת הוועדה, נפעל לקידום הנושא הזה.
ציפי חוטובלי: גם נשלח מכתב פנייה רשמי לשר לביטחון פנים, ובעיקר נציב את הדרישה – אנו רוצים לעשות מעקב אחרי זה, ולראות, האם יש תוכנית הכשרה לחוקרות בדואיות, לחוקרות ערביות, לחוקרות שהן דוברות השפה הערבית.
ציפי חוטובלי: בנוסף, נפעל לשר הרווחה לגיוס נשים בדואיות לכל הנושא של סיוע סוציאלי, עובדות סוציאליות בתחום של אלימות במשפחה.
ציפי חוטובלי: אנחנו שמחות לארח כאן את הדוח השנתי של נציבות שוויון הזדמנויות בעבודה.
ציפי חוטובלי: אנחנו בעצם עוקבים אחר התפתחות התחום החשוב הזה.
ציפי חוטובלי: חלק מהדוח הוא גם הסתכלות צופה פני עתיד, ולראות מה חסר כדי שהוועדה כאן תוכל לסייע, למלא את החלל וכו'.
ציפי חוטובלי: נמצאת פה עו"ד ציונה קניג-יאיר, נציבת שוויון הזדמנויות בעבודה, והיא תציג בפנינו מצגת שתסקור את עיקרי הפעילות, ההישגים והחזון לעתיד, ואחרי זה ייפתח כאן הדיון הקבוע, בבקשה.
ציונה קניג יאיר: אני רוצה להודות ליושבת-ראש הוועדה על כינוס הישיבה הזאת – זה לא ברור מאליו.
ציונה קניג יאיר: הנציבות קיימת כבר ארבע שנים, החובה שלנו היא למסור לשר את הדוח.
ציונה קניג יאיר: אנחנו אכן מסרנו בשנים האחרונות.
ציונה קניג יאיר: השר אמור להעביר לכנסת, אבל טרם התקיים דיון שכזה, ובוועדת העבודה והרווחה בחרו לא לקיים דיון, ולכן אני כפליים מעריכה את המקום שאת נותנת לדיווח הזה ולדיון.
ציונה קניג יאיר: שאלה טובה.
ציונה קניג יאיר: אני לא יודעת, פשוט לא מקיימים דיון.
ציונה קניג יאיר: יש דברים יותר חשובים ויותר בהולים, ולכן אני מאוד שמחה על הדיון כאן.
ציונה קניג יאיר: לפני שאני פותחת את המצגת אני רוצה להצטער לפרוטוקול על זה שכולנו בחדר כאן נשים, למעט אודי, שהוא מטעמי.
ציונה קניג יאיר: אני חושבת שהנושא של שוויון הזדמנויות בעבודה הוא מזמן לא נושא רק של נשים.
ציונה קניג יאיר: אני מאוד מעריכה את חברות הכנסת, שהגיעו לשמוע – ואני מקווה: גם להשמיע.
ציונה קניג יאיר: צר לי שאין פה חברי כנסת גברים, שרואים שהנושא הזה חשוב, וצריך להיות לנגד עיניהם, ושהם מקדמים אותו.
ציונה קניג יאיר: כדי שתבינו בארבע השנים האחרונות, מי עומד מאחורי העניין הזה, השקף הראשון הוא של הצוות, שברובו נמצא כאן – אלה האנשים מאחורי העשייה.
ציונה קניג יאיר: נציבות שוויון הזדמנויות בעבודה הוקמה רק לפני ארבע שנים וחצי, וכפי שאפרוס פה בדוח, ויש לכם גם עותקים מהדוח השנתי ועותקים מהתוכנית האסטרטגית, שהיא צופה פני עתיד, כפי שאמרה היו"ר, זה מי שעושה את העבודה ביום-יום.
ציונה קניג יאיר: בשנת 2008, שנת ההקמה, והתחלנו לקבל פניות רק מספטמבר ב-2008, היו רק 131 פניות.
ציונה קניג יאיר: ב-2009 זה קפץ לכמעט 500, ואחר כך ב-2010 ל-644, והדוח שאני מגישה אותו היום – 781 פניות לנציבות שוויון הזדמנויות בעבודה.
ציונה קניג יאיר: זה פילוח הפניות בשנה האחרונה.
ציונה קניג יאיר: אני רוצה לחזור בי ממה שאמרתי קודם – חבר הכנסת ג'מאל זחאלקה הגיע...
ציפי חוטובלי: אני רוצה לשבח את חברי הכנסת של הוועדה הזאת, שבדרך כלל יש פה נוכחות יפה של הגברים.
ציונה קניג יאיר: 781 פניות לנציבות שוויון הזדמנויות בעבודה, ולפניכם הפילוח הנושאי של הפניות.
ציונה קניג יאיר: אולי כדי להבהיר את התמונה אפשר לראות שנתח גדול של הפניות אלינו הן על רקע אפליה בגין היריון, מעט מאוד טיפולי פוריות.
ציונה קניג יאיר: הנושא של גיל תפס השנה, בניגוד לשנים קודמות, 12 אחוז, הנושא של הטרדה מינית אף הוא קפץ, והגיע לאחוזים של 3.3.
ציונה קניג יאיר: נושאים אחרים זה, בין היתר, נושאים שמגיעים אלינו, שהם לא בסמכות נציבות שוויון.
ציונה קניג יאיר: עדיין יש, וזה יחסית אחוז נמוך, ויש גם נושאים שהם פחות מכמה אחוזים, שמפולחים פה בפנים – לא זוכים לפלח מספיק עבה משל עצמם.