GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
קרן שמש- פרלמוטר: כל כך הרבה חברי כנסת הגישו אותה.
קרן שמש- פרלמוטר: לצערנו, המוסד לביטוח לאומי מתנגד.
קרן שמש- פרלמוטר: אנחנו אומרות: זה מחייב את הנשים האלה לצאת מבאר שבע - אני לא צריכה לומר לכם שהן מגיעות מהכפרים, איזה אמתלות ותירוצים הן צריכות לתת – נותן להן את העצמאות של להיות בעלות חשבון, לנהל את זה.
קרן שמש- פרלמוטר: הרי ברור שאת הכספים האלה הן לא מקבלות ולא הילדים מקבלים.
ציפי חוטובלי: אני מניחה גם שלרובן אין חשבון עצמאי.
קרן שמש- פרלמוטר: הצעת החוק תחייב את זה.
קרן שמש- פרלמוטר: המוסד לביטוח לאומי- זה מופיע בדוח - נפגשנו עם אורנה ורקוביצקי – היתה התקדמות.
ציפי חוטובלי: המוסד לביטוח לאומי, למה לא לאמץ הצעת חוק כל כך טובה?
נעמה שלו: אחת, לנשים הסובלות מאלימות יש בפירוש תקנה המתייחסת- - -
יריב לוין: הביצה והתרנגולת כאן הם מאוד ברורים.
יריב לוין: הסיווג שלה ככזאת שסובלת מאלימות יהיה ביום שהיא תתלונן, וכדי שהיא תתלונן צריך לייצר לה את הדברים האלה.
יריב לוין: אם הדברים האלה תלויים בסוף, לא נגיע לשם.
נעמה שלו: שני דברים עלו בישיבה ההיא: אחד, יש קושי מכך שהאלימות לא מדווחת, וכמו שהיא לא מדווחת לגורמים אחרים, ואז המידע לא מגיע גם לביטוח לאומי.
נעמה שלו: יש תקנה בהבטחת הכנסה, 7.4.
יריב לוין: אתם יודעים שלא מדווחים את האלימות, אז מה עוזרת התקנה הזאת?
נעמה שלו: גם אם אין דיווח במשטרה אבל יש דיווח דרך עובד סוציאלי- - -
נעמה שלו: אנחנו לא יכולים להמציא את המידע יש מאין.
יריב לוין: אתם לא צריכים להמציא את המידע.
יריב לוין: יש בעיה נתונה.
יריב לוין: בואו נצא מהקיבעון הזה.
יריב לוין: אנחנו יודעים שיש לנו תקנה שאומרת שכשיש אלימות, יש פתרון, אלא שהתברר לנו שאין תלונות ולא יודעים – לא אצל העובד הסוציאלי ולא במשטרה, כלומר המנגנון הזה לא עובד.
יריב לוין: צריך לייצר מנגנון אחר, שבו יוכלו בצורה קלה לקבל את הכסף לחשבון נפרד.
ציפי חוטובלי: למה אנחנו צריכים בכלל את כל המנגנון של ההוכחות?
ציפי חוטובלי: אשה – מגיע לה לקבל קצבת הבטחת הכנסה באופן ישיר לחשבון שלה.
נעמה שלו: קצבת הבטחת הכנסה משולמת לתא משפחתי.
ציפי חוטובלי: אבל המציאות השתנתה.
נעמה שלו: זה לא בהכרח חשבון הבנק של הבעל.
נעמה שלו: גם סוכם באותה ישיבה, שאם גברת תפנה ותגיד- - -
יריב לוין: היא לא תפנה.
נעמה שלו: גם אינסאף יכולה לפנות.
אינסאף אבו שארב: אבל לא כל הנשים מגיעות אליי.
אינסאף אבו שארב: זה צריך להיות כלל, ברור.
יריב לוין: זה המעגל שצריך לשנות אותו.
יריב לוין: כדי שהיא תוכל לפנות היא צריכה לדעת שיש לה כסף בחשבון הבנק.
יריב לוין: זה סדר הדברים.
יריב לוין: זה לא שהיא תפנה כדי שיבוא הכסף.
נעמה שלו: - - מועברת לחשבון הבנק של האשה, שזה סכום מסוים - - -
מרינה סולודקין: אנחנו צריכים להזמין לכאן, ציפי, את היושב-ראש החדש של הביטוח הלאומי.
ציפי חוטובלי: הוועדה מתכוונת לעשות את זה.
קרן שמש- פרלמוטר: באותה ועדה שנעמה הזכירה התקדמנו, אבל לא מספיק.
קרן שמש- פרלמוטר: אחד הדברים המאוד קלים שאפשר לעשות, ולא רק לנשים בדואיות, זה האם את סובלת מאלימות, ואם מישהי מסמנת את זה, יהיה פיצול הגמלה.
קרן שמש- פרלמוטר: אני חושבת שבלי קשר, פיצול הגמלה הוא הכרחי.
קרן שמש- פרלמוטר: עולה גם נושא הבריאות הנפשית של נשים.
קרן שמש- פרלמוטר: כתבנו מחקרים אקדמאיים, שעסקו בממדים הקשים של התופעה.
קרן שמש- פרלמוטר: יש מחקר של אוניברסיטת בן-גוריון, של-30 אחוז מהנשים יש דיכאון לאחר לידה.
קרן שמש- פרלמוטר: אנו חושבים שגם בכפרים לא מוכרים נשים צריכות הנגשה של תחנות בריאות, תחנות בריאות הנפש, תחנות בריאות לילדים.
קרן שמש- פרלמוטר: ההשקעה הזאת היא הכרחית.
קרן שמש- פרלמוטר: כל דבר שיתרום לחיזוק מעמדן של הנשים הבדואיות הוא הכרחי.
קרן שמש- פרלמוטר: לגבי תכנון ובנייה, הגשנו ב-2005 עתירה נגד ועדת גולדברג, שבחנה את הנושא של ההתיישבות בכפרים הלא מוכרים, שבה לא היתה שום אשה בדואית, למול נציגות של גברים בדואיים ואשה יהודייה.
קרן שמש- פרלמוטר: אני חושבת שבכל מקום שבו המדינה יכולה לעשות ולו את הדבר הקטן והטריוויאלי ביותר, לדאוג שקול הנשים יישמע, נשים בדואיות, ולחזק, כי לצד התמונה המאוד עגומה הזאת, יש גם מנהיגות של נשים בדואיות, כמו הרבה נשים מדהימות וחזקות, והמדינה צריכה בכל דבר שהיא רק יכולה, לחזק את הכוח של הנשים האלה, לא להירתע, לא ללכת בצורה שיותר עשויה להיות נוח למדינה - אנשים שנותנים להם שקט, וזה חשוב.
נסים זאב: האם יש לכם נתונים לגבי אחוזי האלימות בישובים המוכרים והלא מוכרים?
קרן שמש- פרלמוטר: לא עשינו את ההפרדה.
חנין זועבי: יש סטטיסטיקה שאומרת ששני-שלישים מהנשים בכפרים הלא מוכרים נתקלים במקרה אלימות לפחות פעם אחת בחיים.
ציפי חוטובלי: גם בכפרים המוכרים.
חנין זועבי: זה 50 אחוז.
נסים זאב: אם זה רק 50, זה עוד מצב טוב.
נסים זאב: אני חושב שהמדינה התעלמה עד היום מתוך אולי תיאוריה, אולי תפישת עולם שכאילו , אין מה לעשות עם הנשים הבדואיות, עם האוכלוסייה הבדואית, אין לנו שליטה עליהם, גם לא ננסה לשלוט – זה כאילו מקרה אבוד.
נסים זאב: מה גם שאנו יודעים שהישובים הבדואים בעשרות רבות הם אינם מוכרים, לכן איך אכיר במי שיושב באותו ישוב?
נסים זאב: יש פה התעלמות מוחלטת.
נסים זאב: הסבל והכאב של הנשים הבדואיות, זה פשוט זועק.
נסים זאב: גבר יכול לאיים על אשתו, שאולי היא לא מוצאת חן בעיניו בגלל סיפור מסוים, מביא אשה אחרת, כלומר זה קיים, זה אורח חיים.
נסים זאב: היא תמיד נמצאת תחת איום, שיביא עוד אשה, ולפי כל הנתונים, תמיד הוא נותן את היחס הטוב ואת הכספים, הפרנסה והמזונות בעיקר לילדים האחרונים, לאשה האחרונה.
נסים זאב: אני חושב שהתלונות מגיעות במקרים מאוד חריגים, שכבר האשה אומרת: טוב מותי מחיי, כלומר פשוט אין לה ברירה.
נסים זאב: כי המשמעות של אשה שמתלוננת במגזר הזה, היא יודעת שהיא הולכת למצב של גירושין, כלומר זה אל-חזור.
נסים זאב: ברגע שהתלוננה אצל עובדת סוציאלית, ודאי אם זה אצל המשטרה, אם היא חוזרת, היא ודאי תהיה מוכאת בצורה נפשית, פיזית, כמו שכל הנתונים מצביעים, שיש כל מיני צורות של התעללויות.
נסים זאב: אני חושב שאנחנו כן מודעים לתופעה הזאת.
נסים זאב: למדינת ישראל אסור להתעלם.
נסים זאב: כן יש מקום לשפר את חיי הבדואים בכלל, ושזה לא יהיה מצב של מערב פרוע.
נסים זאב: זה מה שקורה היום בפועל.
נסים זאב: כשמדברים על אלימות, זה לאו דווקא כלפי נשים; יש בכלל אלימות באוכלוסייה הבדואית.
נסים זאב: לא פעם העלינו את הסוגיות האלה בכנסת, שאפילו אנשים שמסתובבים ליד הכפרים עלולים להיפגע מהאלימות הזאת.
נסים זאב: אני חושב שנושא הביגמיה, צריך ליישם אותו הלכה למעשה.
נסים זאב: יש חוק, הם לא מכירים בחוק, הם לא מכירים במגבלות שלהם, אין להם שום מגבלות.
נסים זאב: צריך שהנשים תדענה, שיש להן כתובת לפנות, צריך שיהיה צוות, צריך מודעות.
נסים זאב: אני לא יודע איך להגיע לכל אשה בכל בית של בדואי, אבל אשה צריכה לדעת, שברגע שמתעללים בה, יש לה למי לפנות, ויש לה ההגנה הנכונה, ושלא התלונה תשמש בומרנג נגדה, שהיא נזרקת בסופו של דבר, אלא אם כן נוכל להביא חוק, שאסור לגרש אשה בעל כורחה, כל עוד היא מתלוננת – כך לא יהיה לה חשש, שאולי יגרשו אותה.
ציפי חוטובלי: ד"ר מירי בקר ממשרד הרווחה, אנחנו רואים פה בעיה חברתית, שהמשרד שלכם אמור לטפל בה.
ציפי חוטובלי: איך אתם מתמודדים עם הסוגיות האלה שעולות כאן – המערך שאתם מקצים, גם מבחינת מקלט לנשים מוכות באזור הדרום, מבחינת עובדות סוציאליות דוברות ערבית שיכולות לסייע וכו'.
מירי רגב: אני מרכזת שירות פרט ומשפחה בנגב.
מירי רגב: אני עובדת 15 שנה עם החברה הבדואית.
מירי רגב: מה שאני אומר עכשיו זה מתוך השטח ומהיכרות ולא מהמאמרים.
מירי רגב: כל מה שאני חושבת, פרסמתי במאמר שהבאתי, ואוכל לחלק אותו, אם תרצו.
מירי רגב: החברה הבדואית אינה מקשה אחת; היא מורכבת מהרבה מאוד שבטים, הרבה מאוד אנשים, הרבה מאוד גברים ונשים שצריך טוב מאוד לדעת ולהכיר אותם.
מירי רגב: כשאנו מדברים על אלימות, מה שחשוב זה בעיקר איך אנחנו יכולים לעזור בתוך החברה הזאת גם לנשים וגם לגברים – אני מדגישה.
מירי רגב: אין פתרון אחד ויחיד להתמודדות הזאת.
מירי רגב: במשך 15 שנה התייעצתי וישבתי עם גורמים שונים מהחברה ומחוץ לחברה, לחשוב יחד, ויחד עם עוד מערכות.
מירי רגב: משך השנים האלה אני עובדת גם עם המשטרה, גם עם משרד הבריאות, גם עם החינוך.
מירי רגב: זו בעיה בנגב שכולנו מתמודדים אתה.
מירי רגב: ההרגשה שלי פה, שאומרים שאנחנו חסרי אונים ולא עושים דבר – זה פוגע, כי אני חושבת על כל העובדים הסוציאליים שנמצאים בשירותי הרווחה של הישובים הבדואים, ועל כל הקשר שלהם עם אותן נשים.
מירי רגב: הם עושים עבודה קשה מאוד, אבל יש זמן בדואי - צריך גם להבין הרבה מאוד מושגים.
ציפי חוטובלי: מה התוכנית שלכם?
מירי רגב: התוכנית שלנו מנסה לראות שלושה פתרונות שאפשר אולי בעזרתם לעזור לנשים האלה: קודם כל, יש להבין טוב מאוד את האלימות – מה קרה.
מירי רגב: האשה, בדרך כלל, צריכה המון כוחות נפש כדי להתלונן.
מירי רגב: אני יכולה לדבר כרגע על בין שלוש לארבע נשים בחודש בממוצע, שמגיעות למשטרה.
מירי רגב: צריך להבין, מה גרם לאשה הזאת להגיע, לשמוע אותה, להבין את הסיפור שלה.
מירי רגב: אחר כך אנחנו צריכים לדאוג, שהיא לא תהיה במוקד האלימות, כלומר אם יש לנו הערכת מסוכנות, שהאשה הזאת הגיעה כבר, יש אפשרות אחת, והיא, כמו כל הנשים המוכות במדינת ישראל, לחפש לה מקום מקלט – יש לנו 14 מקלטים בארץ, מתוכם שני מקלטים שמיועדים לנשים ערביות.
מירי רגב: יש לנו מקלט בדרום, ואנחנו לא שולחים אליו נשים אוטומטית, כי אנחנו רוצים להרחיק אותן מאזור הסכנה, אבל המקלט הזה בדרום הוא ייחודי בזה שאם האשה בורחת לא בשעות העבודה אלא בערב, בימים שבהם אין לנו הרבה צוות שיכול להגיע אליה, היא מגיעה למקלט בדרום- - -
נסים זאב: איך היא יודעת מה המיקום?
מירי רגב: היא מגיעה למשטרה.
מירי רגב: נכון שבזמנו האשה היתה יושבת במשטרה הרבה מאוד שעות עד שהיו מדברים אתה, אבל הדברים השתנו היום.
מירי רגב: משטרת העיירות עובדת כך שברגע שהאשה מגיעה, לפני שלוקחים אותה לחקירה, מתקשרים לטלפון שמכירים – הטלפון שלי או טלפון של עובדי הרווחה.
ציפי חוטובלי: אני רוצה להבין את המספרים.
ציפי חוטובלי: במקלט לנשים מוכות בדרום כמה מקומות יש?
מירי רגב: עקרונית, יש 12 מקומות.
ציפי חוטובלי: אנחנו מדברים על אלפי נשים- - -
מירי רגב: יש 12 מקומות באופן כללי במקלט.
מירי רגב: לפרויקט שלי תמיד יש מקום.
ציפי חוטובלי: זה שאומר שרובן לא מתחילות אפילו להשתמש בשירותי הרווחה.
מירי רגב: אני לא שוללת את האלימות ואת המצב הקשה של הנשים הבדואיות.
מירי רגב: מה שאמרו פה הוא לא המצאה, לצערי.
מירי רגב: כל מה שנאמר פה הוא נכון.
ציפי חוטובלי: הבעיה המרכזית היא שאת מדברת על משהו כמו שלוש, ארבע מתלוננות בחודש, ומדובר באחוזים גרנדיוזיים - 80 אחוז מהנשים הבדואיות סובלות מאלימות.
מירי רגב: גם על זה אני יכולה לדבר ארוכות.
ציפי חוטובלי: כמובן, אנחנו לא תוקפים אתכם אלא רק מנסים להבין, באילו כלים אתם עובדים כדי להגיע לאוכלוסייה שאינה מתלוננת.
מירי רגב: האוכלוסייה שמגיעה לשירותי הרווחה, כאילו היתה פה הרגשה שהם אינם – יש לנו שירותי רווחה, שיש שם עובדים סוציאליים שיוצאים לשטח, שמכירים את המשפחות ומכירים את המצב.
מירי רגב: מי שמגיעה, בהחלט יכולים לנסות לעזור לה.
מירי רגב: אני לא אומרת שמכירים את כל הנשים הבדואיות.
מירי רגב: הקמנו ב-2005, מתוך דאגה, מרכז שנמצא בבאר שבע.
מירי רגב: השיקול היה, שבאר שבע זה מקום נטרלי, שבימי חמישי מגיעים אליו הרבה בדואים – השוק הבדואי.
מירי רגב: יש עוד שיקול למה הוא בבאר שבע - אם היינו בוחרים מקום מסוים בדואי, היינו מנטרלים את כל השבטים שלא מגיעים למקום הזה, אז באר שבע היא מקום טוב.
מירי רגב: הקמנו שם מרכז שהיעד שלו הוא להוציא את התלונות של האלימות מהלשכות, ולהעביר אותן למקום יותר אובייקטיבי, כי ברגע שאשה נכנסת ללשכה להתלונן, לא משנה לה מה אומרים לה בלשכה.
מירי רגב: הן כבר צבועים בצבע, שהם עזרו לאשה.
מירי רגב: אם האשה הזאת מועברת אחרי התלונה שלה למקלט, כל התושבים במקום יודעים שהעובדים הסוציאליים העלימו את האשה למקלט.
מירי רגב: את זה רצינו לנטרל – אמרנו:
מירי רגב: ניקח מקום שלא צבוע בצבע של אחד השבטים - באר שבע.
מירי רגב: היה בזמנו שייח' שהכרזנו, פתחנו מכרז – מי רוצה להיות אחראי על זה.
מירי רגב: מי שענה על המכרז והרים את הכפפה היה שייח', ואני מודה לו שהרים את הכפפה.
מירי רגב: הוא נפטר מאז.
מירי רגב: מאז 2005 עד 2012 נעשו אינסוף ניסיונות – גם להביא עובדים סוציאליים למרכז הזה, דוברי ערבית.
ציפי חוטובלי: כמה עובדים סוציאליים דוברי ערבית יש לכם באזור הזה?
מירי רגב: בכל לשכה יש 50 אחוז עובדים סוציאליים דוברי ערבית – אני מדברת על הלשכות הבדואיות, וחשוב שיהיו גם ערבים וגם יהודים.
מירי רגב: זה תלוי בגודל הלשכה.
הנד אלצאנע: זה משנה, אם הוא מבין את האשה עצמה.
הנד אלצאנע: יש הרבה עובדים סוציאליים שמחזירים את האשה המוכה לבית שלה.
הנד אלצאנע: יש כמה מקרים כאלה.
הנד אלצאנע: צריך לדבר גם בעובדים הסוציאליים דוברי השפה הערבית.
מירי רגב: יש דרכים שונות: אחת, להרחיק את האשה למקלט כמו כל אשה מוכה אחרת, ולטפל בה.
מירי רגב: שתיים, יש נשים שלא רוצות להתרחק מהבית בגלל המחירים שדיברנו עליהם, בגלל שהן לא מוכנות להפסיד את הילדים, והן מבקשות לחזור, הן רצו ללמד את הבעל לקח, רצו ללמד אותו, שלא ייקח עוד אשה.
מירי רגב: הן רוצות סולחה, הן רוצות שמישהו ייצג אותן.
מירי רגב: אני לא אומרת שזה תמיד טוב ושזה תמיד עובד, אבל יש גם נשים כאלה.
מירי רגב: שלוש, זה לקחת את מה שעשו בחברה הבדואית המון שנים, וזה אנשים מוכרים ומכובדים, שמוכנים להעניק חסות לאשה.
מירי רגב: יש הרבה טענות נגד הפתרון הזה.
מירי רגב: אני מסכימה, שזה לא פתרון אידיאלי, וצריך לעבוד עליו.
מירי רגב: לסיום, כי אני צריכה לסיים - אנחנו עושים הרבה מאוד, ואם לא נתחיל לעבוד עם הגברים, ולקדם אותם ולא רק להעצים את הנשים – אתן כל הזמן מעצימות את הנשים, ואתן לא יודעות אילו מחירים הן משלמות על ההעצמה הזאת.
מירי רגב: יש היום המון תוכניות תעסוקה בתוך החברה הבדואית.
מירי רגב: זה חדש.
מירי רגב: יש קבוצות שמנסים להכניס את העבודה לתוך המקום, כי נשים, לא כולן יכולות לצאת.
מירי רגב: זו גם בעיה.
נסים זאב: האם העובדות הסוציאליות דוברות ערבית?
מירי רגב: בחלקן כן, והרבה מאוד נשים בדואיות יודעות עברית.
אינסאף אבו שארב: אבל במרכז הזה הייחודי אין אף אחת דוברת ערבית.
מירי רגב: כי אנשים דוברי ערבית לא רצו לקבל את העבודה.
נסים זאב: אז אין עובדת סוציאלית יהודייה שיודעת ערבית?
מירי רגב: לא כל כך פשוט למצוא.
נאילה עאוואד ראשד: זה לא הפתרון, שאשה יהודייה תטפל בנשים ערביות.
נסים זאב: אבל להבין את הכאב של האשה בשפה שלה - יש צורך בזה.
ציפי חוטובלי: חברת הכנסת חנין זועבי, בבקשה.
חנין זועבי: רובנו כאן נשים, ואנחנו יודעות שהשאלה המרכזית בדיון היא מה עושה את האשה למטרה קלה לאלימות, למה היא מלכתחילה מטרה לאלימות.
חנין זועבי: זו השאלה שצריכה להציק לנו כנשים, כחברה בכלל וכאזרחים.
חנין זועבי: אנחנו לא יכולים לברוח מהשאלה, חבר הכנסת יריב לוין, וחשוב שהעלית את הנושא, לא יכולים לברוח משאלת המצב הכלכלי והתעסוקתי של הנשים.
חנין זועבי: אתה יודע שהמצב הכלכלי, התעסוקה, השכלת האשה מגנה עליה מלהיות מטרה של אלימות.
חנין זועבי: כולנו פה נשים.
חנין זועבי: גם אנחנו יכולות להיות מטרה של אלימות, ולכן זה מרכז הדיון.
חנין זועבי: אי-אפשר לדבר על אלימות נגד נשים ערביות בנגב, ולומר שאחוז האלימות שם הוא יותר גבוה מהאחוז הכללי בחברה וגם בחברה הערבית בכלל, ששם אחוז האלימות נגד נשים הוא גדול – אי-אפשר בלי לנתק את זה מהמצב הכלכלי של כפרים, חלקם לא מוכרים בלי חשמל.
חנין זועבי: קרן אמרה שהן לא באות מלכתחילה להתלונן על אלימות אלא להתלונן על מצב כלכלי, ואז הן חושפות את המצב החברתי הקשה שלהן ומקרה האלימות שהן סובלות ממנו.
חנין זועבי: לכן להמשיך ולדבר על איך לטפל באלימות בלי לשים את המצב של התעסוקה ושל ההשכלה, זה לברוח מהבעיה, וחלק מהמנגנונים שאמורים להיות הגורמים שמטפלים בבעיה כמו משרד הרווחה וכמו השוטרים, הם חלק מהבעיה, ופה בוועדה למעמד האשה היתה לנו המלצה, ואנחנו פנינו למשטרה, שהם צריכים לשלב ולהכשיר חוקרות ערביות.
ציפי חוטובלי: מייד אחרי שחברת הכנסת סולודקין תסיים, אפנה למשטרה כדי לשאול.
חנין זועבי: זה היה לפני יותר מתשעה חודשים.
חנין זועבי: לכן אם אנו רוצים עכשיו לטפל לא בבעיה של כפרים לא מוכרים ובמדיניות, וכן יש נורמות בחברה, שאנחנו צריכים להילחם בה, כלומר האשה היא קורבן גם למדיניות של אפליה מתמשכת וגם לנורמות של שתיקה ושל מעמד נחות של האשה הערבייה, אבל יש שיתוף פעולה בין המדינה, שמזניחה את האשה הערבייה ואת החברה הערבית בנגב, ועכשיו, עם תוכנית פרוור, אתה מדבר על גירוש 30 אלף ערבים מהנגב.
חנין זועבי: אנחנו עוד שנה, אחרי הבחירות, נדון ונצביע על אחוזים יותר גדולים של אלימות נגד הנשים.
חנין זועבי: לכן המלצות קונקרטיות – האם יש למשטרה תוכניות קונקרטיות לטיפול בתופעה הזאת?
חנין זועבי: מה היא מבטיחה בנוגע לשיבוץ חוקרות ערביות, גם בנוגע לשיבוץ עובדות סוציאליות ערביות?
חנין זועבי: אבל הנושא הזה הוא לא רק נושא של הוועדה למעמד האשה, אם מדברים על כפרים לא מוכרים, ואם מדברים על אחוז תעסוקה של 8 אחוז, ויש לכם גם הנתונים שלהם וגם הנתונים של - - - ב-2005, שגם הוא מצביע על הנתונים האלה.
חנין זועבי: הדיון הזה צריך להיות גם בשאר ועדות הכנסת וגם בממשלה עצמה, כי מדובר בשיתוף פעולה בין מדיניות, שהובילה את הנשים ואת החברה כולה למצב הכלכלי-החברתי שבו אנו נמצאים, וגם בנורמות, שזה התפקיד שלנו בתור נציגים של החברה הערבית ובתור מוסדות – יש לנו אחריות, להילחם בנורמות שפוגעות במעמד הנשים.
ציפי חוטובלי: חברת הכנסת סולודקין.
מרינה סולודקין: תודה, כי אני חייבת לצאת לדיון בוועדה לביקורת המדינה.
מרינה סולודקין: תודה ליריב ולך, שאנחנו מקיימים את הדיון.
מרינה סולודקין: מה שהיה טוב ונכון למאה ה-20 לא נכון ולא צודק ואזלת יד כזאת, שאנחנו משאירים את הנשים הבדואיות לגורלן, עם אזלת היד של המדינה - אני לא מוכנה להשלים עם זה.
מרינה סולודקין: אני בעד צעדים.
מרינה סולודקין: יש חוקים למדינה.
מרינה סולודקין: יש חוקים נגד פוליגמיה.
מרינה סולודקין: פוליגמיה בחברה הבדואית וגם – גואל רצון הזה עם הפוליגמיה שלו.
מרינה סולודקין: אם אנחנו מאפשרים פוליגמיה אצל בדואים, היא תהיה גם אצל הערבים וגם בחברה היהודית, כי אנחנו באותה מדינה.
מרינה סולודקין: שנית, יש ניסיון של מדינות אחרות.
מרינה סולודקין: נכון, הבולשביקים הם לא היו דמוקרטיים, אבל בשנות ה-20 של המאה ה-20 הם הלכו למרכז אסיה, מייד לפוליגמיה, מייד כולם לבית ספר.
מרינה סולודקין: בטח שאנחנו דמוקרטיים.
חנין זועבי: את רוצה לכפות עליהם צורת- - -
מרינה סולודקין: אני לא מוכנה להיות יפת נפש, ולראות את הסבל של הנשים האלה.
מרינה סולודקין: אז יריב ואת הצעתם את הצעדים הנכונים – להפריד חשבון.
מרינה סולודקין: דבר שני, איני מוכנה לשמוע שבלשכות לא מדברים ערבית.
מרינה סולודקין: גם יהודים וגם ערבים, אם הם עובדים עם אוכלוסייה ערבית, אני לא מקבלת, שיש כאלה שלא מבינים את השפה.
מרינה סולודקין: אלה שלא מבינים, לא צריכים לעבוד.
חנין זועבי: לחייב בתי ספר ללמד ערבית.
מרינה סולודקין: הילדים שלי קוראים ערבית וגם פרסית.
ציפי חוטובלי: נעבור לחלק של המשטרה.
ציפי חוטובלי: אני חושבת שחלק מהעניין הוא חוקרים ערבים, חוקרות ערביות, חוקרות אפילו בדואיות.
ציפי חוטובלי: תנו לנו נתונים על מערך החקירה שיש לכם מול האוכלוסייה הזאת.
אלי אפללו: אני ראש לשכת חקירות במרחב הנגב.
אלי אפללו: בעבר הלא רחוק שלי, שלוש שנים כראש משרד החקירות במשטרת העיירות, כך שאני מכיר את התחום מקרוב.
אלי אפללו: בנושא חוקרות בדואיות ודוברות ערבית, אומר גם כראש חקירות כיום, ואז כראש משרד, היינו שמחים אם היה לנו, אם היתה היענות לגיוס מצד המגזר, או בכלל, מהצפון ומהדרום.
אלי אפללו: ניסינו להוביל מהלך לפני שנתיים וחצי, מהלך מקומי, של להביא את זה לגיוס אפילו במסגרת מתנדבי משמר אזרחי, שאנחנו נכשיר אותם לא להיות חוקרים, כי הם לא יכולים להיות חוקרים, אבל לפחות לשהות בחקירה כזו, ולתרגם אותה בצורה מאוד טובה, וגם זה לא צלח, למרות שכינסנו את השייח'ים ואת כל האנשים שיכולים לדחוף את זה.
אלי אפללו: בנושא של הפעולות שאנחנו עושים מעבר לחקירה, וכמובן, כל חקירה מקבלת את ההתייחסות שלה, למרות שהיא נעשית על-ידי חוקרת מקצועית ומוסמכת, ומלווה לאורך כל הדרך בתחום המקצועי, אנחנו עושים את זה באמצעות מתורגמנים.
אלי אפללו: אנחנו עובדים בשיתוף פעולה מלא והדוק עם ד"ר מירי בקר, עם ארגון וואחה, עם ריקי.
אלי אפללו: הם פועלים במישור שלהם, ואנחנו פועלים במישור של החקירות, מיצוי החקירה והבאה לדין של אותם מבצעים.
אלי אפללו: יש תחום נוסף שאנו נעזרים בו – יועץ לענייני בדואים שנמצא גם ברמת המרחב וגם ברמת המחוז.
אלי אפללו: אלה שני יועצים שעובדים, הם מחוץ לחקירה, הם בערוץ של הצפת מקרים שלא נודעים למשטרה.
אלי אפללו: זה אמנם לא בכמויות ולא בסדרי גודל – לא יכולים להגיע לכול, אבל הם עובדים ישירות מול הרווחה, וליידע אותם על מקרים שיש חשש להגיע למשטרה, מהיבטים שבטיים וכו', והם אלה שעובדים אתם כל הזמן.
ציפי חוטובלי: מספרים, כמה חוקרות יש לכם דוברות ערבית?
אלי אפללו: אפס.
נסים זאב: מזעזע.
נסים זאב: זו השפה השנייה במדינת ישראל.
נסים זאב: גם עובדות סוציאליות אין.
קרן שמש- פרלמוטר: היה דיון שיועד לזה, וזה חשוב, לא רק חוקרות דוברות ערבית אלא חוקרות שהן ערביות בעצמן, תיפתחנה אתן, ואנחנו דיברנו על כך שיש שם המון תנאים כמו חצי שנת תנאי פנימייה, שזה חסם מאוד משמעותי.
קריאה: הפרופיל הביטחוני - אף אחת מאתנו לא תעבור אותו.
קרן שמש- פרלמוטר: בדיוק.
קרן שמש- פרלמוטר: היתה פה פנייה לשר לביטחון פנים, ולא נעשה שום דבר.
קרן שמש- פרלמוטר: גם בהמלצת המשטרה, לא רוצים לפתוח את השורות, ולא רוצים להגמיש את הקריטריונים, שהם תנאים מפלים, תנאים שספק אם יעמדו במבחן בג"ץ, וזה דוגמה לכך - יש להם המון נשים שהיו רוצות להיות חוקרות.
קרן שמש- פרלמוטר: אני מאוד מקווה שבוועדה לקידום מעמד האשה לא יגידו את הטענה: אין נשים.
קרן שמש- פרלמוטר: זה כבר לא צריך להיאמר.
ציפי חוטובלי: מעשית, מה צריך לעשות?
ציפי חוטובלי: נפנה לשר לביטחון פנים.
ציפי חוטובלי: אתם יכולים להעביר המלצה על הצורך שלכם בחוקרות?
אלי אפללו: השאיפה שלנו, שיהיה לנו כל מגוון דוברי השפות.
אלי אפללו: נושא ההגמשה – אני לא חושב שיש פה מקום להגמשה.
אלי אפללו: יש לנו חוקרים בדואים ויש לנו שוטרים בדואים.
קרן שמש- פרלמוטר: לא חוקרות, שיש להן ילדים.
קרן שמש- פרלמוטר: זה בכלל חסם לנשים, להיות חצי שנה בתנאי פנימייה.
אלי אפללו: יש לנו שוטרות וחוקרות.
ציפי חוטובלי: אני חושבת שהנושא הזה, בגלל שמדובר בפער כל כך גדול בין המציאות לבין היכולת שלנו לבצע אותה, כי בעצם את אומרת שגם אם מחר בבוקר יחליטו להביא נשים, בגלל שהתנאים שבהם מכשירים אותן הם כל כך מנותקים מהצרכים הנשיים, לא יהיו נשים.
קרן שמש- פרלמוטר: כי הם לא באמת חושבים שנשים חשובות.
ציפי חוטובלי: אני מציעה שננסח פנייה של הוועדה לקידום מעמד האשה ביחד אתכם, שבו נבהיר, למה הפרוצדורה הקיימת כרגע לא מאפשרת לנשים לשמש בתפקידים האלה.
ציפי חוטובלי: מעבר לזה, כנראה שנצטרך גם תקנים, כי נשמע שחסרים לכם תקנים.
אלי אפללו: ממש לא.
אלי אפללו: כרגע יש 104 תקנים במרחב נגב לגיוס, ואין אף מועמדת שהגישה בקשה לגיוס.
אלי אפללו: יש איזה 104 תקנים לגיוס של שוטרים, שביניהם, כמובן, יהיה אחוז מסוים של חוקים.
נאילה עאוואד ראשד: - -
ציפי חוטובלי: לצערי, אני רק הולכת ומזדעזעת יותר ויותר מהעובדה שאנחנו חיים במנותק לחלוטין מהמציאות בחברה הבדואית.
ציפי חוטובלי: כל הרעיונות היפים – הכול מרחף מעל פני המציאות, ואני לא שומעת פה קריאות כיוון, שממש מוכנות לרדת ולהתמודד עם העובדה שכל מה שמגיע לרשויות הישראליות, זה הקצף שעל פני המים; זה לא העומק של התהומות, שאנחנו נחשפים אליהם במחקרים.
הנד אלצאנע: באתי מפורום ארגוני נשים ערביות בנגב.
הנד אלצאנע: בקשר לגיוס נשים, היינו קודם בוועדה כאן בדיוק.
הנד אלצאנע: אני אומרת כאן:
הנד אלצאנע: המדינה לא באה לקראת נשים בדואיות.
הנד אלצאנע: אם אתם באמת רוצים לגייס נשים ערביות, הקריטריונים שאתם עושים בכלל לא מתאימים לנשים ערביות בכלל וגם לנשים בדואיות.
הנד אלצאנע: שנית, בקשר לעובדים סוציאליים, וזה גם העובדים הסוציאליים הבדואים, שהם דוברי השפה הערבית, הם לא מבינים את האשה עצמה.
הנד אלצאנע: הרבה נשים מתלוננות, אבל השוטר או העובד הסוציאלי מחזיר אותה הביתה, אומר לה: לא מתאים לך להגיש תלונה, ואז הוא מחזיר אותה הביתה – גם מכובד בשבילה.
הנד אלצאנע: המקלט הוא לא פתרון לאשה הערבייה בנגב; הוא מקסימום שלושה חודשים, ואז מה?
מירי רגב: עד שנה.
הנד אלצאנע: עד שנה, ואז מה?
הנד אלצאנע: בארגון שלנו, יש לנו קו חם, שמקבל תלונות על אלימות - עמותת מען, הארגון שלנו, מפעיל אותו.
הנד אלצאנע: היתה תלונה, בחורה שמתלוננת נגד אלימות.
הנד אלצאנע: העובד הסוציאלי, כשביקשנו חוות דעת ממנו, הוא מכיר את המקרה, והוא כמה פעמים החזיר אותה הביתה, והוא יודע שהיא בסכנת חיים.
הנד אלצאנע: צריך לדבר אתם – לא משנה אם הוא דובר ערבית או דובר רוסית.
הנד אלצאנע: העקרונות של העובד הסוציאלי עצמו.
הנד אלצאנע: יש לי שאלה לביטוח הלאומי, יש חוק נגד הפוליגמיה, ומצד שני, הביטוח הלאומי בבאר שבע מכיר במשפחה מורחבת, כאילו המשפחה מכירה בפוליגמיה, אבל בדרך עקיפה.
הנד אלצאנע: המושג "משפחה מורחבת" נמצא רק בנגב.
ציפי חוטובלי: אני כל כך שמחה שאת אומרת את זה, כי כשאני הגשתי הצעת חוק לוועדת שרים לענייני חקיקה, שתשלול פוליגמיה בפרקטיקה, וגם לגבי ההשלכות בביטוח הלאומי, עם כל הכבוד, למרות שיש אינטרס של המדינה- --
הנד אלצאנע: זה אינטרס כלכלי.
הנד אלצאנע: אם המשפחה המורחבת חוסכת למדינה – טוב.
הנד אלצאנע: אם לא – אם היא ידועה בציבור או חד-הורית – זה לא נכון.
הנד אלצאנע: ועוד בעיה בביטוח הלאומי – שכמה פעמים ביקשנו שיהיו מתנדבים או מתנדבות ערביות, והיתה לנו פגישה עם מנכ"ל ביטוח לאומי בבאר שבע, והוא סירב, לא יודעת למה.
הנד אלצאנע: מתנדבים זה לא עם כסף, זה לא לוקח מהכסף של המדינה כלום.
הנד אלצאנע: גם בביטוח הלאומי, צריך לטפל שם בכל מיני סוגיות.
ציפי חוטובלי: אמרת דברים מאוד חשובים.
ציפי חוטובלי: סאיד תלי, מפקח ארצי על נושא האלימות במשפחה במשרד הרווחה, מה יש לאגף שלך לעשות בנושא הזה?
סאיד תלי: הרבה מהדברים שנאמרו, בחלקם הם נכונים, רק שיש הרבה מה לעשות.
סאיד תלי: אני מציע לאנשים שמדברים, לדעת את הקיים כדי לדעת מה צריך לחזק ואיפה.
סאיד תלי: למשל, בנושא של אותו עו"סים, אני מניח שלא דיברת עם כל הנשים שמטופלות בכל המחלקות ובמרכז, כדי לדעת ולהסיק מסקנה גורפת.
סאיד תלי: אם יש מקרים כאלה, אני מציע לעשות חיבור, ולהגיש תלונה, ולבדוק את המקרים, ולא לצאת במסקנה כזו גורפת.
סאיד תלי: גם לגבי המקלטים, אני מכיר את המקלטים מקרוב, גם במרכז וגם בצפון – לא שניהם בצפון - יש שם לא מעט נשים בדואיות.
סאיד תלי: השנה הזאת סודרו כ-20 נשים בדואיות.
סאיד תלי: התקבלו יותר, כפול מזה התקבלו, אבל לא הגיעו, כי הן לא רצו, למרות שהערכנו שהן בסכנה.
סאיד תלי: השנה יש ירידה במספר הנשים הבדואיות שנכנסו למקלטים.
קריאה: מה הן עושות?
נאילה עאוואד ראשד: נשארות איפה שהן נמצאות.
נאילה עאוואד ראשד: הן לא חוזרות הביתה.
סאיד תלי: את מדברת על המקלט בצפון ואני מדבר על המרכז, שיש שם יותר בדואיות.
סאיד תלי: בשני המקלטים יש נשות מקצוע גם מוכשרות לעניין של הרגישות התרבותית, אז אני לא יודע למה החלטת שהן פחות מבינות.
סאיד תלי: אלה עובדות סוציאליות, חלקן תואר שני.
סאיד תלי: הייתי במקלטים ודיברתי עם נשים.
סאיד תלי: אני מציע לבסס את הדברים, כי האנשים האלה שותפים לדברים שאתן רוצות לקדם ולא ההפך.
סאיד תלי: אמרו פה הרבה דברים, שזה מורכב, שזה לא רק משרד הרווחה לבד או המשטרה לבד או משרד הבריאות; יש פה תעסוקה, פוליטיקה, דברים סבוכים.
סאיד תלי: גם במשאבים הדלים של משרד הרווחה – אתם יודעים כמה תקציבים יש, אבל בתקציבים שיש, יש לא מעט עשייה.
סאיד תלי: יש 700 נשים שהיו במקלטים, ב-13 מקלטים, חוץ מהמקלט בדרום – 30 אחוז ערביות, מתוכן אחוז לא מבוטל - בדואיות, ולא תהיה אשה בסכנה, ולא יהיה מקום.
סאיד תלי: עכשיו בהקמה עוד שני מקלטים – אחד מהם הוא יותר עם דגש על האוכלוסייה הערבית.
סאיד תלי: ייתכן שיש עוד מה לעשות, בנושא, למשל, שיש קושי בלגייס עובדות סוציאליות נשים למרכזים למניעת אלימות במשפחה.
סאיד תלי: יש מכרזים לפעמים, ויודעים שלא מגיעות.
סאיד תלי: קיימת גם בעיה דומה גם בלוד ורמלה.
סאיד תלי: ייתכן שיש עוד דברים שמונעים.
סאיד תלי: יש פה הנושא שלא דובר, שזה הגברים.