GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
תמי אלמוג: אז א' הוגדרו מחדש כל אוכלוסיות הזכאים, ב' הוגדרו גם התנאים למתן התמיכה, אני מוכרחה לציין שערכנו ביקורת בנובמבר האחרון, והתגלו לנו לא מעט מקרים של זיופים, של ניצול לרעה של קבלת התמיכה שלא כדין, לכן דרשו שחד הורית למשל לא רק תחתום ותכתוב "אני מצהירה שאני אישה חד הורית" אלא זה מותאם לחוק חד הוריות, חוק משפחות חד הוריות, שהיא צריכה לציין בפני עורך דין מתוקף מה מה הסטאטוס שלה וגם יש איזו הזהרה שהיא צריכה להיות מודעת לכך שאם היא מקבלת תמיכה מהמדינה, זה כפוף לזה שכל ההצהרה שלה אמת ונכונה.
נאדיה חילו: יש לי שאלה אליך תמי אלמוג, הרי אמא חד הורית לפני שהיא נרשמת למעון עוברת מבחני זכאות בביטוח הלאומי ובעוד מוסדות שבעצם מעבירים אותה מבחני זכאות, לפי מה שאני יודעת הם מאוד קפדניים, כדי לקבוע את זכאותה למשל בביטוח הלאומי, למה אתם לא יכולים להסתמך על אותו מבחן שהיא כבר עברה בביטוח הלאומי ולקבל את זה, למה היא צריכה פעם נוספת לעבור ולהתחיל להוכיח זכאות שכבר הוכחה.
תמי אלמוג: היא לא אמורה להוכיח שום דבר גברתי, היא אמורה למלא תצהיר שמתאר את הסטאטוס שלה, אני לא נשואה, או אני חיה בנפרד ככה וככה, יש כמה סעיפים שמותאמים אחד לאחד לחוק משפחות חד הוריות, מסמנים איזה והיא חותמת ומצהירה שכל ההצהרה שלה אמיתית, שזה מצבה העובדתי, זה הכל.
תמי אלמוג: השינוי הוא שהיא צריכה לחתום בפני עורך דין.
תמי אלמוג: אנחנו מתקצבים אישה כזאת באלפי שקלים, אני מדברת על סדר גודל של אלף, אלף חמש מאות שקל לחודש, אז הטרחה הזאת שווה את המאמץ, זאת אומרת שניגשים לעורך דין ולחתום.
נאדיה חילו: איך זה מתבצע בביטוח הלאומי, גם שם היא חותמת, הרי שם היא מקבלת קצבה חודשית באלפי שקלים, זה הרבה יותר מהסבסוד, איך מבחן הזכאות שם מתבצע?
תמי אלמוג: אינני יודעת, ישבנו עם נציגי המוסד לביטוח לאומי, זאת דרישה מהחשב הכללי באוצר, ובקשו שנעשה הצלבות והתאמות בין הנתונים שלנו במשרד התעשייה, מסחר ותעסוקה ובין המוסד לביטוח לאומי, יש קושי לעשות את זה בגלל צנעת הפרט, בגלל פרטים חסויים, מאוד קשה ולכן אנחנו העדפנו לא לנבור ולא לחטט בדברים אחרים, אני חושבת שהתצהיר הזה הוא מכובד הוא לא אמור לפגוע, זה אמור לשקף את המצב האמיתי של האישה שהיא מצהירה, נכון, היא חותמת ומצהירה שההצהרה היא אמת, ואם ימצא שהיא לא אמרה אמת אז המשרד רשאי לתבוע את החזר הכספים שניתנו שלא כדין.
ליה שמטוב: אבל בכל זאת אתם בודקים את זה, בכל זאת אתם שולחים את החוקר.
תמי אלמוג: לא, לא, אנחנו לא שולחים, אנחנו שולחים חוקר במקרה של חשד.
ליה שמטוב: אז גם ככה אתם שולחים חוקר.
תמי אלמוג: ראשית, לא שלחנו וזה רק במקרה של חשדות, אבל אנחנו מבקשים היום שאם היא באה לבקש את הסבסוד עקב היותה משפחה חד הורית, היא צריכה לצרף נתונים על ההכנסות שלה פלוס למלא את התצהיר הזה, זה הכל ואם עולה חשד באיזה שלב אז אולי כן נפתח בחקירה.
תמי אלמוג: היה לנו מקרה בנהריה שאישה היתה יכולה לקבל את הזכאות למאתיים וחמישים שקל לחודש, לשלם מאתיים וחמישים שקל ואת השאר המדינה היתה משלמת למעון, אם היא משתתפת בתכנית של הורים יחידים, היא עבדה שבעה ימים והלכה, אחרי חודשיים כשערכנו ביקורת ביקשנו תלוש שכר היא אמרה שהיא לא עובדת יותר, אבל היא לא דיווחה ולא כלום אז אנחנו חייבים לעשות חקירה ולדרוש את התשלומים חזרה.
ליה שמטוב: יש מקרים אבל הרוב זה באמת מקרים שלא משקרים והם נופלים קורבן והם צריכים לרוץ בין כל המשרדים ועוד לשלם לעורך דין, זו עוד פרנסה לעורך הדין ובאמת כדאי ללמוד עריכת דין.
תמי אלמוג: לא, עמותת ידיד התנדבה לעשות את זה בחינם, ארגוני הנשים יעשו להן את זה בארבעים שקלים וגם רשם בית המשפט יכול לעשות את זה בארבעים שקלים.
תמי אלמוג: רק משפט סיום, אני יכולה להגיד שהוקצו למגזר הזה סכומים לא מבוטלים גם בנושא של הכשרה, כי כל המטפלות למרות שהסטאטוס שלהן עצמאית, שתוכלנה לפחות ללכת ללמוד בקורס כדי שתהייה להן את התעודה המקצוע של מטפלות סוג 1, המשרד ממן את מרבית עלות הקורס הזה, מכשיר את המטפלות הללו, ומסייע להן להשתלב בעבודה.
מרית דנון: אני רציתי לשאול את אורלי לוטן, האם בנתונים שאת הצגת, האם הם בנויים מול שיעור, כלומר השיקוף במצב המעונות ובכל המסגרות האלה, האם יש קשר לאחוז הנשים בשני המגזרים שיוצאות לעבודה?
אורלי לוטן: כן, אבל זה מה שחברת הכנסת נאדיה חילו אמרה קודם, זה סוג של ביצה ותרנגולת.
מרית דנון: אנחנו יודעים שהמעונות, לא רק המעונות ולא רק המסגרות הן החסם, יש גם חסם של תחבורה, חסם של.
אורלי לוטן: אני לא יודעת אם בדקו את זה, כדי לבדוק את זה צריך לעשות איזו רגרסיה רבת משתנים ולראות מה ההשפעה של כל משתנה, זה לא משהו שאנחנו עושים ואני לא גם לא חושבת שמשרד התעשייה, מסחר ותעסוקה עשה משהו, השאלה נכונה לדעתי, עד כמה זה החסם המרכזי?
אורלי לוטן: תראי זה תמיד יהיה מכלול, השאלה, אני יכולה לומר שאחת הטענות שעלו אצלנו שאפילו שזה לא החסם המרכזי יכול להיות שאם תגדילי את ההיצע למרות שעדיין אין ביקוש בשטח זה יכול לעורר את הביקוש ועוזר בשוליים ועל ידי כך לתת דחיפה קטנה ואפילו אני חושבת לשנות נורמה, כי אפילו אם את אומרת שיש ערכים חברתיים או נורמות שלא לשלוח למעונות, ואז כאילו יהיה לך היצע יותר גדול, יכול להיות שזה קצת יתן את הדחיפות לגבי זה וידחף נשים שלא היו יוצאות לעבודה, זה לא מדיד כרגע.
אורלי לוטן: זו שאלה טובה.
מרית דנון: במגזר הערבי אנחנו יודעים שתשעה עשר פסיק שישה אחוז נרשמו כמועסקות ובמגזר היהודי חמישים פלוס.
אורלי לוטן: נכון, אלו הפערים, ושוב השאלה מה גורר מה ואיך את מודדת את זה.
ליה שמטוב: אבל בשנים האחרונות אנחנו רואים גם תופעה של לימוד נהיגה, נשים ערביות לומדות נהיגה כדי שיהיה להן רישיון וכדי שתהיה להן את האפשרות לניידות, להגיע למקום העבודה וכדומה.
תרצה בר חיים: אני מנהלת את תכנית אורות תעסוקה בצפון, יושבים פה עמיתים שלי מהחברה ואני מניחה שהם ידברו וישאלו את אותן שאלות שהן פחות מדידות, אותן שאלות שעלו פה, שאלת הביצה והתרנגולת, אני שמחה שעלה פה מונח של שינוי המציאות, אני חושבת שמה שאנחנו עשינו באזור, אנחנו עובדים בנצרת, נצרת עילית ובעין מאהל, כשהתחילה עם התכנית שם שהיא בעצם מדברת על תעסוקה ועל תעסוקה של גברים נשים, אבל בעצם באזור שאנחנו עובדים, יש הרבה מאוד מהמגזר הערבי, עלו המון חסמים וזה נכון שקשה למדוד ולבדוק מהו החסם היותר משפיע.
תרצה בר חיים: כשאנחנו התחלנו והנושא שמאחד את הכל היה התעסוקה מצאתי שאין פתרונות באזור, לא היה צורך או שלא היו פתרונות מספקים כדי לאפשר לאישה לצאת לעבודה, ואז התחיל הוואקום הזה להתמלא, וקמו ויש מקומות שנותנים היום פתרונות ולא בהכרח לשכבת הגיל הזאת, אבל לגילאים שמצריכים עדיין השגחה עד גיל שתיים עשרה.
תרצה בר חיים: צהרונים, קמו מסגרות שמילאו את הוואקום הזה ואז התחיל איזו תהליך מעגלי.
תרצה בר חיים: קודם קמה המסגרת כי הינו צריכים מסגרת אחת ובאמת לא שלחו ילדים, בחודש הראשון למסגרת שיכלה לקלוט כמאה ילדים נשלחו אולי עשרים ילדים בחודש הראשון, ואז התחילה התכנית והתחילה העבודה על כל המרכיבים ועל כל החסמים למעשה, ונשים התחילו לזהות או לפתח אמון במערכות האלה או לראות מה הפוטנציאל ומה זה מאפשר להן והיום אנחנו לא עומדים בדרישה.
תרצה בר חיים: מנסים להפנות אלינו ילדים שאינם משתתפים בתכנית וזה אפשר, זה שחרר איזו חסם וגם הנשים התחילו לצאת לעבודה, או שהן נמצאות בתהליך חיפוש העבודה והילדים שלהן נמצאים במסגרות, אלו שהיו לא הספיקו להכיל את כל הדרישה קמו מסגרות באותו וואקום שדיברתן עליו, קמו מסגרות שאנחנו מבקרים אותם כי יש לנו אחריות לאיזו מסגרת הילדים האלה נשלחים, נשים שהן כולן מקבלות הבטחת הכנסה, המדינה פה מממנת ועוזרת להן לשלוח את הילדים למסגרות האלה אני בהחלט חושבת שבהסתכלות מערכתית כפי שאתן אומרות שהמשרד או על כל שלוחותיו עושה את הקשר בין יצירת הביקוש לדרישה ומתן הפתרונות, אם למשל באזור שהתכנית היתה נכנסת גם היה קורה משהו ממלכתי בנושא של המסגרות זה היה מאוד מקל על העניין, כי כרגע קורים דברים שהם נותנים מענה לדרישה אבל לאו דווקא במקומות שהיו שם קודם, זאת אומרת שהן קמו כתוצאה מהעובדה שהגענו לשם.
תרצה בר חיים: אנחנו זיהינו את הנושא של ילדים וגם את הנושא של התחבורה כשני חסמים מאוד מרכזיים.
תרצה בר חיים: ברגע שאתה נותן להם פתרון וכמובן עם עבודה תרבותית וחברתית וכל התהליך של הפנית נשים לעבודה, אז דברים קורים והמציאות משתנה, אני יכולה לומר שבנצרת או כפר עין מאהל שנכנסנו אליו לפני כמה חודשים, מדברים אחרת על הוצאת הילדים, בתחילה לא רצו לשחרר אבל עכשיו רואים בזה פוטנציאל, שולחים את הילדים למסגרות האלה ומאפשרים לאישה לעשות את השינוי במקום שלה.
ליה שמטוב: רציתי לשאול בהקשר של העבודה של משרד התעשייה, מסחר ותעסוקה, אני לא יודעת כי אתם תלויים במשרד התעשייה, מסחר ותעסוקה, פניתי אליך על המקרה של השתתפות במעון, את זוכרת?
ליה שמטוב: באמת השתדלתם ופעלתם לא בגלל שאני פניתי אלא בגלל שאילו הם הקריטריונים, אבל בכל זאת אני רציתי לשאול על הקריטריונים לעזרה לאם שהיא משתתפת בתכנית והיא כן עובדת, רק שהיא מקבלת איזה סכום קטן מביטוח לאומי אז היא צריכה להשתתף בתכנית, מה העזרה של משרד התעשייה, מסחר ותעסוקה לגבי מעונות או משפחתונים?
תמי אלמוג: כפי שציינתי קודם אמרתי שיש תכנית שנקראת סיוע נקודתי לגבי אנשים שנמצאים בתהליך של שיקום תעסוקתי, וצריכים להתקיים מספר תנאים כדי שהם יוכלו להיות זכאים לקבל את הסיוע המקסימלי, זה אפילו חורג מהסיוע המקסימלי, זה תמריץ מאוד מאוד מיוחד שאותה אם יכולה במימון מאוד זעום להשתמש בשירות המעון או המשפחתון.
ליה שמטוב: אבל בכל זאת לגבי אישה שכן עובדת.
תמי אלמוג: גם אם היא עובדת פחות מעשרים שעות.
ליה שמטוב: אני מדברת על מישהי שהיא כן עובדת והיא עובדת יותר מעשרים שעות, אבל עקב כך שהיא לא מקבלת משכורת מינימום אז היא מקבלת את המאה או המאתיים שקלים, את ההפרש, אבל היא בקושי יכולה לממן את ההשתתפות.
תמי אלמוג: אני לא מכירה שום מערכת שנותנת ללא השתתפות עצמית.
ליה שמטוב: כן עם השתתפות עצמית, בוודאי שעם השתתפות עצמית.
תמי אלמוג: אני לא הבנתי מה הבעיה בעצם.
נרימאן סלימאן: אני מנהלת את המרכז של אורות תעסוקה בנצרת, היא בעצם מדברת על משתתפות שבעצם מקבלות השלמת הכנסה שהן כן נמצאות במעגל של חתך הכנסה, שהן מגיעות אלינו למרכז, אם זה לא אורות לתעסוקה בכדי, משתתפים שמקבלים הבטחת הכנסה ושהם מופנים אלינו לתכנית של אורות התעסוקה, תכנית שאמורה לסייע להם כדי להגדיל את הכנסה אם הם עובדים חלקית או כדי למצוא משרה ועבודה בהקדם האפשרי כדי שתקדם אותם מהבחינה הכלכלית גם כן, יש לנו קודם כל את האוכלוסייה שמקבלת השלמת הכנסה, שמגיעים אלינו שכדי שחלק מהם שאפילו שמקבלים סכום קטן מהביטוח הלאומי אבל ההטבות מעבר שזה שכר דירה, או בדברים אחרים לצורך קיום, אז עם המשתתפים האלה אנחנו עובדים בשני מישורים, המישור האחד זה לעבוד איתם בהכוונה תעסוקתית כדי להגדיל את המשרה שלהם וכדי להרוויח יותר ולא להיתקע עם השלמת ההכנסה והשכר שהוא פחות משכר המינימום, אפילו לנסות להגדיל את המשרה שלהם, וממול אם הם כן מקבלים סיוע שזה תומך עבודה שזה wss שירות שאמור לסייע להם באותה תקופה, הסיוע הזה הוא בתחבורה או במסגרות השגחה על הילדים, השגחה בשעות אחר הצהריים עם מטפלות אם הם עובדים משמרות ושעות לילה, או מעונות לחלק מהם.
נרימאן סלימאן: זה במקביל והקריטריונים נקבעים במרכז ושזה בכל מקרה ספציפית למשתתף, לשעות העבודה שלו, לצרכים שלו בעצם אמורים לעזור להם כדי לצאת לעבודה.
תמי אלמוג: יש מענה.
ליה שמטוב: אני חושבת שהנשים שהן עובדות כמעט משרה מלאה וצריכים איך שהוא לעזור להן גם כן, הן כן יצאו והצטרפו למעגל העבודה, אם אני לא נכנסת למעגל העבודה או עובדת חצי משרה, אז יש לי יותר פריוילגיה, אבל אם אני כבר יצאתי אז אני עומדת בקריטריונים ככה וככה.
ליה שמטוב: תודה, מי רוצה להתייחס בבקשה.
ולריה סגיילפישר: אני מ"נשים לתקציב הוגן", רציתי להתייחס לשתי נקודות, הראשונה זו נקודה שכבר דובר והנושא די ברור, זה שאין התאמה, משרד התעשייה, מסחר והתעסוקה ומשרד השיכון נותנים איזה תקציב בגלל בעיות ברשויות המקומיות, בגלל בעיות של matching לא נבנה מעון ואם נבנה מעון אין את הכסף לנהל אותו, זה לא מספיק שאנחנו אומרים אוקיי אנחנו נותנים את מה שיכולים ואז מפקירים את כל השטח, אני חושבת שצריכה לצאת מהוועדה הזאת קריאה להגיד שיש כאן בעיה אקוטית ושאנחנו יודעים כבר מה הם הפתרונות ושצריך להיות תקציב ייעודי כפי שדיברה חברת הכנסת נאדיה חילו, שינוי קריטריונים שמשרד האוצר או אולי משרד ראש הממשלה ישימו כסף כדי שיהיה אפשר, אם זה בשביל להקים עוד מעונות, מעונות שכבר קיימים כמו ברהט שהמבנים כבר קיימים ואי אפשר לנהל, אז שניהלו אותם, הבעיה כבר ידועה לכולם ואנחנו לא עושים שום דבר ומאשימים את השטח, אי אפשר להאשים את השטח.
ליה שמטוב: אבל גם ראש הרשות צריך לקחת אחריות.
ולריה סגיילפישר: אנחנו יודעים שברשויות המקומיות ערביות יש להן בעיות, אז כל הילדים וכל האמהות שנמצאות באזורים האלה לא תעבודנה?
עולא שתיווי: אתם בוחרים את הקבוצה הכי חלשה בתוך החברה ואומרים אוקיי, לראש הרשות יכול להיות יש אג'נדה אחרת שונה ממשרד התעשייה, מחסר ותעסוקה, הוא לא רוצה לעודד נשים לצאת לעבודה, הוא לא מעוניין שהנשים ברהט תצאנה לעבודה, אז מה?
עולא שתיווי: מפקירים ילדים ונשים, לוקחים את האנשים הכי חלשים בחברה ועל גבם רוצים לעשות שינוי בתוך החברה, זה לא עובד כך, צריך לקחת אחריות לפחות ואני לא רוצה להגיד נשים, לפחות הילדים עצמם, אי אפשר להפקיר ולהגיד שראש הרשות לא רוצה.
עולא שתיווי: יש מדיניות כלכלית של משרד התעשייה, מסחר ותעסוקה, של משרד האוצר שהם כביכול מכתיבים את המדיניות הכלכלית במדינה וראש רשות ברהט הוא שקובע לנשים ולילדים באותו אזור איך להמשיך את החיים שלהם, לעבוד לא לעבוד, להיות במסגרת לא להיות במסגרת.
ולריה סגיילפישר: אם ממשיכים עם הטיעון הזה, אפילו כלכלית, אחת המטרות הכלכליות של מדינת ישראל זה לעודד את השתתפות הנשים בשוק העבודה, אנחנו יודעות, שמונים אחוז מהנשים הערביות אינן נמצאות בשוק העבודה, יש לנו כאן פתרון אז צריכים שהדברים יתחילו לזוז לשנות את הקריטריונים, אם המעון הזה בגלל הבעיות ברשות המקומית, אז צריכים למצוא אם זה ממשרד האוצר או ממשרד ראש הממשלה או ביחד, לא יתכן שברהט יש מבנה למעונות והוא סתם עומד שם, חבל על המשאבים של המדינה.
ולריה סגיילפישר: הדבר השני שאני רציתי להגיד, דיברנו על כך האם טוב יותר משפחתונים או מעונות, אחד הדברים שנאמרו שמשפחתון נותן תעסוקה לאישה ועוד חמש נשים אמהות יכולות לצאת לעבודה, אז מעון יום נותן מענה של תעסוקה לעוד הרבה יותר נשים וכמובן גם לגברים שעובדים בתוך המבנה, אם אנחנו מדברים על התעסוקה אז מעון יותר עונה לעניין של התעסוקה וגם לא כל אישה יכולה לפתוח משפחתון, יש לה גם השתתפות עצמית בפתיחת המשפחתון וזה מתאפשר לכל כך הרבה נשים.
אורלי לוטן: אם אני זוכרת נכון ובטח תמי אלמוג יודעת טוב יותר לגבי היחס, אני חושבת שהיחס בין משפחתונים לבין מטפלות ובין ילדים הוא יותר קטן, אם אפשר לבדוק כמה נשים יכולות לקבל תעסוקה, תמי אלמוג זה לא מדויק להגיד שבמעונות יש יותר, ואם את מדברת על עוד חסם של יציאה לעבודה בחברה הערבית, זה גם עניין של ניידות ועבודה מחוץ לבית, ועל זה מעון לא עונה לך ומשפחתון עונה לך כעבודה בתוך הבית, אז בנקודה הזאת אי אפשר להתייחס רק לצד הרע, כן יש בזה אמת שמשפחתון כן מעודד תעסוקה של נשים ערביות.
ולריה סגיילפישר: אבל אנחנו אמרנו כל הזמן בוועדה הזאת, אנחנו לא אומרים שהבעיה היחידה שתפתור את העניין זה מעונות, ברור שלא.
אורלי לוטן: גם בביקורת צריך לדייק, הביקורת היא לא כולה נכונה.
תמי אלמוג: אני רוצה דווקא לענות לקריאה שלך ולעדכן את היושבת ראש, שמשרד ראש הממשלה כבר יוזם מהלך כזה, ישנה יוזמה במשרד ראש הממשלה להקמת רשות שתטפל באופן אישי בנושא של המגזר הערבי בכל התחומים וזה בעיקר בנושא של הסרת חסמי תעסוקה, היה לנו בשבוע שעבר דיון במשרד ראש הממשלה יחד עם נציגי משרד התחבורה, מדברים על איזה תכנית ראשונית לניסוי בשני אזורים, כנראה מדברים על המשולש ואדי ערה ובקעת סכנין ושם משרד התחבורה יגיש תכנית להנגשת השירות והגברת קווי התחבורה וכדומה כדי שאנשים יוכלו להתנייד למקומות עבודה, יהיה מיקוד ספציפי של הקמת מסגרות לילדים בגיל הרך ואולי גם התאמה, אני הצגתי את החסם שלא תמיד גם אם יהיו מסגרות לא תמיד ההורים יוכלו לעמוד בתשלומים הגבוהים אם הם לא עובדים מלא, אז יהיה תמריץ אחר ודיפרנציאלי מיוחד כדי להסיר את החסמים.
ולריה סגיילפישר: נכון וכמו שאמרה חברת הכנסת נאדיה חילו, זה שאנחנו שומעים שיש תקציבים זה לא אומר שאחר כך הדברים קורים, היינו רוצים לראות תכנית עם מחויבות ולא רק מילים.
פיני קבלו: קיימת בעיה ואנחנו מודעים לה, ואנחנו ערכנו סקר, אני גם אמרתי את זה בוועדות אחרות, סקר השוואה בין הרשויות החזקות לבין הרשויות במגזר הערבי, והפערים הם אחד לשש, פערים גדולים מאוד, הדוח הזה יושב שנתיים במשרד הרווחה כד ליישם אותו, עדיין לא קיבלנו ואנחנו כל הזמן לוחצים בעניין הזה, רק כדי להיכנס יותר ולהשוות את התנאים, במגזר הערבי קיימת בעיה והבעיה היא בעיקר ב- matching מה שקורה כרגע, ברגע שהרשויות הקטנות ובעיקר הערביות אין להם את הכסף ל- matching אז הכספים נשארים עד סוף השנה ולקראת סוף השנה מעבירים אותם לגדולות כי שם יש matching ואז הפער הולך וגדל.
ליה שמטוב: חבל שאתה לא היית בתחילת הישיבה.
פיני קבלו: עברנו איזה משבר ותמי אלמוג כאן, היה משבר ברשויות המקומיות שלא שילמו ולא שולמו כספים לכל מיני, לכן מצאנו דרך של הפרטה שלא כל כך אהבנו אותה, לא אהבנו אותה, והגענו לאיזה הסכם שברשויות ששם יש בעיה כלכלית קשה אנחנו מאפשרים לרשות להוציא להפרטה מעונות ומשפחתונים, בל נשכח שהנושא של מעונות, ובאמת צריכה להיות קריאה, יושבים פה מארגוני נשים, וארגוני הנשים לצערי בשנים האחרונות מחפשים את האוכלוסיות החזקות במרכז וקיפלו את עצמם מהפריפריה, אם זה נעמ"ת שפעם הגיעה לכל ישוב, לכל כפר ולכל מושב, הם היום מחפשים איפה יותר כדאי וככה הם מתנהלים היום, לכן אנחנו צריכים לראות איך מחזירים את ארגוני הנשים לאותם מקומות שהיו פעם, במגזר הערבי, בקריית שמונה, בבית שאן היו כשמונה מעונות נעמ"ת וסגרו את כל המעונות, כיום יש מעון אחד של ויצ"ו והכל זה מעונות חרדים, הם תפסו את החלל שנוצר בחלק מהמקומות ושם אנחנו יודעים באיזה צורה ועל איזה בסיס הם קולטים את הילדים ולכן אנחנו רוצים לעודד את זה.
פיני קבלו: ידינו מושטות.
פיני קבלו: , משרד התעשייה, מסחר ותעסוקה ואנחנו עובדים בשיתוף כדי לעודד את תעסוקת הנשים.
פיני קבלו: חלק מהמגזר הערבי לא כל כך נוטה ללכת על תהליך ההפרטה, הם היו רגילים לעשות את זה ברמה המקומית דרך הרשות המקומית, אבל ברגע שנוצרו קשיים הושטנו יד, לא כל כך אהבו את זה במגזר הערבי ועדיין יש מקומות שמתווכחים עד היום כי לא מוכנים ללכת לתהליך ההפרטה למרות שהבעיה, למשל בסכנין שהבעיה שם היא מאוד קשה אבל בכל זאת הם מתעקשים להיאבק.
פיני קבלו: משרד התעשייה, מסחר ותעסוקה שניסה לעודד את אותם משפחתונים, הוא העביר ישירות כספים למשפחתונים, מבקר המדינה עלה על זה וביקש להפסיק כי אי אפשר לעבוד כשאתה צריך לעמוד מול כל משפחתון ומשפחתון וחייבים לעשות את זה באופן מרוכז או באמצעות העירייה, העירייה או המועצה שמתחייבת שהיא מעבירה את הכסף בזמן, אף אחד לא מוציא את זה ממנה, עירייה שמתקשה אנחנו בעצה אחת עם משרד התעשייה, מסחר ותעסוקה מוציאים את זה ומפרסמים מכרז ומחפשים דרך, אם זה עם חברת המתנ"סים או כל מיני עמותת או עם גופים פרטיים שנכנסים לעניין הזה.
פיני קבלו: אני חושב שהבעיה של המעונות היא בעיקר ארגוני הנשים כי הרשויות המקומיות, אתם יודעים אנחנו מסייעים לארגוני נשים אבל האחריות היא לא על הרשויות המקומיות, אם ביחד נבחן איך אנחנו יחד דוחפים את ארגוני הנשים ולקיים דיון עם ארגוני נשים בנושא הזה שהם ייקחו את המקומות האלה, הם באמת היו פעם המחנה החלוץ, בכל ישוב שקם הם שמו את הדגל והם היו הראשונים וגם נלחמו מי הולך יותר לפריפריה, היום הם מחפשים יותר את המרכז איפה שיש אוכלוסייה מבוססת ואיפה שאין בעיות רווחה אלא יש כספים טובים.
פיני קבלו: תמי אלמוג נכון שאת מסכימה איתי?
ליה שמטוב: נמצאים כאן נציגי נעמ"ת?
ליה שמטוב: יכול להיות שכשאנחנו רואים מה קורה היום בפריפריה, הערים מזדקנות וגם בתי הספר נסגרים וגם הגנים, לא בגלל שאין אפשרות להפעיל את זה אלא בגלל שאין ילדים,יכולה להיות שזאת הבעיה ונעמ"ת בורח למרכז הארץ להיכן שכולם בורחים, למרכז הארץ.
ליה שמטוב: ממשרד השיכון בבקשה.
רחל שגיא: אני רוצה להתייחס לכמה נקודות, ראשית אני מתנצלת לא בדקתי את מספר המעונות הקיימים ומה הצפי של בניית מעונות במשרד, אני יודעת שהיו תקציבים מאוד מאוד גדולים לבניית מוסדות ציבור במגזר הערבי, ואכן נבנו הרבה מאוד מוסדות בהרבה מאוד כסף ובאמת רבים מהם לא בשימוש בגלל בעיות של תפעול, כמו שאנחנו יודעים הרבה מהמתנ"סים שנבנו עומדים שוממים, אז אני לא בטוחה שהבעיה היא בבניית המבנים אלא יותר בתקציב ההפעלה ובביצוע של הדברים בשטח.
רחל שגיא: זה לגבי המבנים.
רחל שגיא: אני עובדת בפרויקט שיקום שכונות, באגף שיקום שכונות חברתי, שיקום שכונות מטפל בכעשרים ישובים ושכונות במגזר הלא יהודי ושם הטיפול כמובן גם מתמקד בעניין של הגיל הרך וגם בעניין של תעסוקת נשים, והמפגש בין הגיל הרך, מעונות ותעסוקת נשים זה מפגש עם פוטנציאל מאוד חזק לשינוי ולהתקדמות חברה.
ליה שמטוב: באיזה ישובים?
רחל שגיא: אני לא זוכרת בעל פה את הרשימה אבל בוודאי זה ברהט, במשולש, באום אל פאחם, בג'דידה, אני לא זוכרת בעל פה את הרשימה אבל בהרבה הרבה מאוד ישובים, בישובים האלה יש אפשרות לקבל לגילאים ארבע עד חמש גנים בחינם, זה תנאי כללי בשיקום שכונות, באזורים שמוגדרים כאזורי שיקום אין תשלום לגילאים ארבע עד חמש, שזה מאוד עוזר ומאוד מאפשר לילדים החל מגיל ארבע להשתלב במסגרות לגיל הרך ללא תשלום בכלל.
רחל שגיא: כמובן יש את תקציבי ההפעלה ותקצובי פיתוח שאנחנו עוסקים בהם הרבה מאוד בנושא של הגיל הרך, מודעות של האמהות, הנושא של פיתוח הקשר הורה ילד, כל הנושא של הורות מתקדמת.
רחל שגיא: הנושא של תעסוקה, הנשים הם לקוחות מאוד מאוד רציניים שלנו, יותר משישים אחוז מהמטופלים שלנו הן נשים, גם במגזר הערבי יש הרבה ביקוש, הרבה רצון ובתחום התעסוקה אנחנו עסוקים בנושא של הנגשת השכלה גבוהה, הנגשה לאוניברסיטאות.
רחל שגיא: זה בתהליך שיקום שכונות רגיל בישובים שאנחנו עובדים כשיקום שכונות, מעבר לזה אנחנו קיבלנו לנהל תכניות ארציות במגזר הבדואי לפני כארבע שנים, במגזר הדרוזי והצ'רקסים לפני שנתיים, בתכניות האלה יש התייחסות מאוד מאוד מיוחדת וספציפית גם לגיל הרך וגם של תעסוקת נשים וגם הנושא של הנגשת עולם התעסוקה לנשים, אבל בנושא הזה יש הרבה מאוד מה לעבוד עליו, אני חושבת שאנחנו בתחילת הדרך והחיבור הזה מאוד חשוב.
רחל שגיא: הנושא של הפתרונות של המעונות, הפתרון של קידום הכישורים התעסוקתיים של נשים והנושא של מיומנויות הוריות, שלושת הדברים האלה יכולים במקביל וביחד מאוד לקדם את החברה, ואנחנו עובדים על זה.
ליה שמטוב: יש שיקום שאתם מטפלים?
עדי עדוואי: בנצרת עם הרשות המקומית.
שרה מרום שלו: ידוע לי שבמגזר הערבי, בדרך כלל הנשים עם השכלה מאוד גובהה ,ודווקא הנשים האלה מחפשות את מקומות העבודה מחוץ לישובים, האם הישובים האלה למרות שהעירייה לא עוזרת, גם אני באה מהשלטון המקומי, כל דבר זורקים על השלטון המקומי, מה שלא יהיה, למה במקומות כאלה שיש כל כך הרבה אמהות עם ילדים, לא מתארגנות כמה מהן ותפתחנה את המקומות האלה, אתם טוענים שיש בניינים, אם יש מבנה למה לא מתארגנות לפתוח מעון?
שרה מרום שלו: שכל הישוב יוכל להשתתף, חלק יצא לעבודה בחוץ וחלק יהיה במעונות.
אמירה ענבתאוי: קודם כל היה דיון האם המשפחתונים ותעסוקת הנשים הערביות מי קודם, אני חושבת שצריך לעבוד על הדבר הזה בכמה מישורים, זה לא רק לפתוח משפחתונים ומעונות יום ולהגיד שהנשים תתחלנה לעבוד, זה צריך לעבוד על החברה הערבית בכמה וכמה מישורים, נכון אנחנו צריכים משפחתונים, הבעיה במגזר הערבי מורכבת יותר, גם השכר של הנשים נמוך יותר, האוכלוסייה הערבית משתכרת פחות, היכולת שלהן לשלם למעונות ולמשפחתונים היא פחות, מכאן שנפתחים משפחתונים שאינם מפוקחים על ידי משרד התעשייה, מסחר ותעסוקה שגובים פחות אבל מי משלם את המחיר?
אמירה ענבתאוי: אלו הן העובדות שמקבלות שכר נמוך משכר המינימום, הבעיה היא מאוד מורכבת מכמה וכמה מישורים.
אמירה ענבתאוי: אני חושבת שצריך לעבוד על זה יחד.
אמירה ענבתאוי: , אנחנו פה מנסים עד כמה שניתן לזהות את הבעיה בכל המכלול שלה, קודם לאתר את המסגרות המתאימות ואם חסר ליזום שאנשים פרטיים יפתחו מסגרות ויענו על הדרישות ויפוקחו, אבל מצד שני גם לעבוד על האישה, נכון שעד עכשיו במגזר הערבי הבחורות המשכילות שיש להן תואר קל להן יותר להשתלב בעבודה, אבל לא כל הנשים הערביות הן עם תואר והן יכולות לעבוד מחוץ לעיר ולהשתכר מעל הממוצע, ישנן נשים שהן עובדות פשוטות שיכולות להשתלב בתחומים שהם אינם אקדמאיים ושכרן נמוך יותר, אבל מצד שני אין להן את היכולת לשלם למעונות.
אמירה ענבתאוי: לדעתי הפתרון הוא סבסוד יותר גדול לנשים האלה, לעבוד על המגזר ובעיקר על הנשים שהן כן יכולות לצאת לעבודה ושיהיו פתרונות לילד כדי לאפשר לה לצאת לעבודה כשהיא יודעת שהילדים שלה במסגרות ואפשר לסמוך.
אמירה ענבתאוי: אנחנו רואים את השינוי, אנחנו התחלנו עם מספר מתנגדים גדול, הבעלים התנגדו, גם הדודים והדודות וכל המשפחה התנגדה, "מה פתאום שהיא שמה את הילד במשפחתון או במעון או במסגרת השגחה אחר הצהריים והיא הולכת לעבוד?" אבל היום רואים ומרגישים את זה כשנכנסות הביתה שתי משכורות, הילדים מסודרים במעונות והילדים מתקדמים ואנחנו מקבלים גם תעודת הכרה שהילדים מתקדמים ויש מי שיעזור להם גם בלימודים, לנשים האלה לעיתים אין אפילו את היכולת ללמד את הילדים כי אין להן ההשכלה.
אמירה ענבתאוי: עובדים על מכלול הדברים ואני חושבת שלהתמקד בצד אחד זה לא נכון, צריך להסתכל על המכלול כולו ולנסות לפתור את הכל החסמים מכל הצדדים ולא רק צד אחד.
ליה שמטוב: יש לי שאלה, למה נשים ערביות שעובדות בשירות המדינה זה רק אחוז קטן והרוב הם גברים, אחוז האנשים הוא גבוה, אבל אחוז הנשים הוא מאוד קטן, ואחוז המשמעותי הם הגברים שעובדים בשירות המדינה.
סאוסן תומא-שוקחה: בשירות המדינה זה אחד פסיק תשע של נשים שעובדות שם, ויש כל מיני חסמים שבגלל הן לא נכנסות לשירות המדינה, ניידות, גם חוסר המסגרות שלנשים אין, אי אפשר להתעלם מזה ששמונים וחמישה אחוז מהאוכלוסייה הערבית גרה בצפון וכל משרדי הממשלה והמגזר הציבורי הוא במרכז.
ליה שמטוב: אני למשל מצנרת עילית, אני נכנסת למשרד הפנים אז נצרת עילית זה נצרת וריינה וזה וזה וכך, כנכנסים למשרד הפנים בנצרת עילית הרוב הם גברים, כאן איזו סיבה שנשים לא תעבודנה.
פיני קבלו: יש ועדה שחוקרת בדיוק בנושאים האלה, מחר יש דיון לגבי מספר הערבים ברשויות המקומיות כולל נשים.
נרימאן סלימאן: אני חושבת שזה שילוב בכלל של האוכלוסייה מהמגזר הערבי במשרדים הממשלתיים, בעבר מי שנקלט זה היה על סמך המלצות ולא בהכרח על יכולת, אני רוצה להוסיף על מה שאנחנו נחשפנו במדינה במהלך השלוש השנים האחרונות מאז שהתחלנו עם תכנית אורות התעסוקה מהל"ב לשעבר ואורות התעסוקה עכשיו, הסוגיה של האישה בכלל והאישה הערביה בפרט, החסמים הנציבים בפני האישה שיוצאת לעבודה הם חסמים עצומים, ומצד שני הם משולבים בהרבה דברים בחברה שאם ניקח את החברה הערבית היא כוללת הרבה מעבר.
נרימאן סלימאן: אני רוצה להגיד משהו ששמענו מאז שנכנסנו, כולנו מסכימים שיש בעיה עם האישה הערביה, אם זה עם המעונות יום או משפחתונים, האישור שלהם, החלק של השלטון המקומי והטיפול שלו בבעיה, החלק של השיקום שאומר יש מבנים אבל תקציב לתפעול, חלוקה, לצערי אנחנו נמצאים באותו מקום ואנחנו יכולים לשבת אחרי הוועדה שתקום עכשיו לדון בנושא, לשבת שוב ולשמוע את הדברים, השאלה שלי לכל אחד שנמצא פה, כנראה שצריך שתקום יוזמה של מעבר, שתדבר ותיישם את זה, אני כן אומרת, וחברת הכנסת שרה שלו מרום אומרת אז שכל אחת תעשה, אבל עד כמה יש לנו את מרווח הפעולה כשיש שלטון מקומי בעיר, אני מדברת על נצרת, עד כמה אני יכולה לנצל את המתנ"סים כדי להפעיל אותם?
נרימאן סלימאן: זה מאוד בעייתי אבל זו בהחלט סוגיה ושאלה שצריך לשאול מתי הוועדות האלה תחלטנה ליישם את המסקנות של הועדה.
נרימאן סלימאן: אני חושבת שתכנית אורות לתעסוקה שנתנה לנו את האפשרות ליישם ואפילו ללא מעורבות של השלטון המקומי, יש לנו השמות, יש לנו שלושים ושניים אחוז של נשים ערביות ששיבצנו אותן בעבודה משתתפות בתכנית אורות לתעסוקה, זה אומר משהו, יש לנו עכשיו בנצרת חמש מאות ועשרים ילד שנמצאים בקייטנות לאמא שהיא מקבלת השלמת הכנסה שלא יכלה לשלוח את הילד שלה לקייטנה בסכום של אלף שקל או אלף מאתיים שקל לילד או למסגרת של אחר הצהריים.