GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אורלי לוטן: נתוני שירות בתי הסוהר.
אורלי לוטן: בשירות בתי הסוהר כיום יש כמעט 2,100 שפוטים ועצורים בגין עבירות אלימות במשפחה, וכ-1,173 בגין עבירות מין.
אורלי לוטן: כאשר מסתכלים בתוך שירות בתי הסוהר על התפלגות האסירים לפי רמות מועדות, כלומר, כמה מהם נמצאים במאסר ראשון, כמה במאסר שני וכן הלאה, אנחנו רואים שמבין אסירי האלימות במשפחה, 56 אחוזים נמצאים במאסרים חוזרים.
אורלי לוטן: נתון מעניין במיוחד הוא ש-12 אחוזים מהם נמצאים במאסר שישי ומעלה.
אורלי לוטן: כאן חשוב לציין שלא כל המאסרים הקודמים היו על עבירות של אלימות במשפחה.
אורלי לוטן: כלומר, יכול להיות אסיר שכיום נמצא אסור על עבירה של אלימות במשפחה אבל העבירה הקודמת בגינה הוא נאסר הייתה שוד או משהו אחר.
גדעון סער: אני רוצה להעיר, ומבחינתי זה היה דבר חדש, שבארץ היום יש קצת יותר מ-8,000 אסירים.
גדעון סער: זאת אומרת, שרבע מכלל האסירים הכלואים הם על רקע של עבירות של אלימות במשפחה וכשמינית הם על רקע של עבירות מין.
ציפי נחשון גליק: שליש מעבירות המין הן עבירות במשפחה.
אורלי לוטן: כשאנחנו מסתכלים על האסירים האסורים בגין עבירות מין, 31 אחוזים מהם נמצאם במאסרים חוזרים.
אורלי לוטן: מכאן אפשר ללמוד אולי משהו גם על מידת ההרתעה של הענישה וגם אם האסירים האלה הצליחו לעבור תהליך של שיקום וטיפול, או לא הצליחו לעבור שיקום וטיפול, במאסרים הקודמים שלהם.
אורלי לוטן: השקף האחרון מראה את הנתונים של איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות או נפגעי תקיפה מינית.
אורלי לוטן: אנחנו רואים שבתשעת החודשים הראשונים של שנת 2006 התקבלו קצת יותר מ-6,000 פניות חדשות, שזו עלייה של עשרים אחוזים לעומת התקופה המקבילה בשנת 2005.
אורלי לוטן: כ-85 אחוזים מכלל הפניות האלה היו של נשים, בערך 42 אחוזים מהפניות היו בגין אונס וניסיון לאונס.
אורלי לוטן: עוד עובדה מעניינת היא שלרוב הנשים הפונות הייתה הכרות קודמת עם התוקף.
אורלי לוטן: אם ניזכר בנתונים של משטרת ישראל, שם דיברנו בעשרת החודשים של שנת 2006, על כ-2,860 תיקים שנפתחו בגין עבירות מין, כאשר בערך רבע מהן נפתחו על אונס.
אורלי לוטן: כאן אנחנו רואים שאנחנו מדברים על מספר כפול, וכאן הפנייה הנפוצה ביותר היא אונס, וזה שונה מנתוני המשטרה.
אורלי לוטן: עד כאן הנתונים.
אורלי לוטן: במסמך יש גם נתונים לגבי ענישה, שהתקבלו מהנהלת בתי-המשפט.
גדעון סער: אני מבקש שעתה יוצג מחקר של דוקטור ענת פירסט ודוקטור מיכל אגמון-גונן שבחנו גזרי-דין בשתי קטגוריות של עבירות אלימות נגד נשים.
ענת פירסט: אני חושבת שהשם שלנו אומר משהו לגבי מקומם של נשים בחברה הישראלית, למרות הדברים שאמרה השרה יולי תמיר.
ענת פירסט: אנחנו לא הולכים ולא דנות בעבירות מאוד מאוד קשות אלא אנחנו מדברים על הליבה של האלימות במשפחה שהיא הכאת נשים.
ענת פירסט: לא רצח, לא אונס, אלא הדברים המאוד מאוד פשוטים שאנחנו נתקלים בהם יום יום.
ענת פירסט: אני רוצה להעיר שכפי שאתם רואים שם הנושא "המכונית שווה יותר, הענישה בעבירות אלימות נגד בנות זוג" ואני תוהה אילו באירוע הזה כרגע היה דיון על עבירות של גניבת רכב, כמה חברי כנסת וכמה גברים היינו מוצאים כאן.
ענת פירסט: אני חושבת שזו נקודה שכדאי לנו לקחת אותה בחשבון.
ענת פירסט: גם אנחנו רוצות לומר כמה מלים על נתונים אבל אני חושבת שמה שמאוד מעניין הוא להראות את ההתפלגות העבירות בין בני זוג ותשימו לב לחלק השחור שמראה שבשנת 2003, נפתחו 19,615 תיקים, אבל כמו שאמרנו, העבירה הידועה ביותר היא הכאת נשים וזה כמעט שישים אחוזים מהנתונים.
ענת פירסט: אני רוצה להזכיר שגם אנחנו השתמשנו בנתונים בהם השתמשה הדוברת הקודמת, ומסתבר שאישה אחת משבע נשים בישראל היא אישה מוכה.
ענת פירסט: שמענו ש-18 אלף תלונות מוגשות מדי שנה למשטרה, ואלה הם מספרים שכל הזמן חוזרים על עצמם.
ענת פירסט: הנתון האחרון שאמסור יחזק את דברי היושב-ראש.
ענת פירסט: בסופו של דבר, כאשר בודקים את הנתונים בעולם, מצבנו דומה למצב הנשים בעולם המערבי, והמועצה האירופית הודיעה כי האלימות במשפחה מהווה את הגורם העיקרי למוות ונכות בקרב נשים (הייתי צינית וחשבתי שהכותרת של המאמר שלנו מראה איזו תפיסה אנחנו מנסים להציג כאן) בין הגילאים 16 עד 44, והיא גורמת ליותר מקרי מוות מאשר מחלת הסרטן או תאונות דרכים.
ענת פירסט: באנגליה, על-פי נתוני משרד הפנים מנת 2002 היו 12,9 מיליון מקרים של אלימות נגד נשים במשפחה, ועל-פי הדיווח של האו"מ בנושא של אלימות כלפי נשים בשנת 1999, ואלה נתונים ממש חדשים, 85 אחוזים מכלל הקורבנות לאלימות במשפחה בארצות-הברית היו נשים.
ענת פירסט: המטרה של המאמר שלנו היא לבחון את ההתייחסות לנשים כפי שהיא באה לידי ביטוי בגזרי הדין שניתנו החל משנות ה-90 בעבירות אלימות נגד בני זוג.
ענת פירסט: בחרנו לדון בעבירת האלימות הזו דווקא בשל המקום היום-יומי שאנחנו נוטים לוותר עליו כי אנחנו שמים הרבה פעמים דגש על רצח ופציעות אנושות.
ענת פירסט: אנחנו שומעים קריאת תיגר מתמדת על הסדר המגדרי שהוא סדר פוליטי שבא לידי ביטוי בעבירות חמורות נגד קטינים, נגד נשים, בעיקר אונס, אבל שוב, אנחנו עוסקים בליבה.
ענת פירסט: בישראל החמיר המחוקק את העונשים בגין עבירות המבוצעות בתוך המשפחה ולכאורה החברה הגבירה בכך את מעורבותה באמצעות הכלי החזק שלה שהוא המשפט הפלילי, אולם תהליכים אחרים השאירו את המשפחה חשופה.
ענת פירסט: כוונתנו לכך שבעידן הקפיטליזם משקל המדינה כמדינת רווחה הולך ופוחת והפרטת המשפחה מבחינה כלכלית, מבחינת נכסים אחרים, בעצם ממשיכים את דיכוי הנשים והמשפחה חוזרת להיות שדה חופשי מהתערבות מרסנת שמקורה במדינת הרווחה.
ענת פירסט: התפיסה הפמיניסטית על גווניה טוענת כי נשים מוכות חשופות לסכנה גדולה יותר, ככל שהן מקפידות לשמור על ההתעללות – ודיברו על זה כאן, על פנייה לרשויות – כעל עניין פרטי.
ענת פירסט: בהקשר של שיח הזכויות עולה אף הטענה, בנוסף לכך, שבעצם מערכת היחסים, אם נדבר במערכת היחסים של בני הזוג, נפגע בזכות לפרטיות.
ענת פירסט: יתר על כן, אנחנו סוברות שאנחנו מדברות כאן על אלימות בחברה פטריארכאלית והיא מבוססת על האמונה שלבעלי הכוח יש זכות לשלוט באחרים בכפייה.
ענת פירסט: לכן אנחנו לא אוהבות להשתמש במושג אלימות במשפחה, כי זה משפט מאוד רך, אלא אנחנו צריכים להשתמש במושג אלימות פטריארכאלית מפני שזה בעצם מבטא את מערכת יחסי הכוח בחברה.
ענת פירסט: למה בחרנו לבחון את הנושא דווקא עכשיו: 1.
ענת פירסט: מאחר שאלימות נגד נשים בתוך המשפחה זוכה להתייחסות של המחוקק בשנים האחרונות, אבל בו בזמן גם שינו את העבירות הספציפיות שעוסקות ברכב.
ענת פירסט: 2.
ענת פירסט: אנחנו כבר יודעים היום שהמשפט הוא לא אובייקטיבי ואין דבר כזה אובייקטיביות.
ענת פירסט: המשפט והחקיקה בסופו של דבר מושפע ממעמדם החברתי והאישי של העוסקים בו, ממינם, מגילם ומאישיותם, ואיך הם תופסים את החברה, והאם הם לוקחים בחשבון תפיסה של ביקורת פמיניסטית.
ענת פירסט: 3.
ענת פירסט: עצם חקיקתו של חוק יסוד כבוד האדם וחירותו.
ענת פירסט: רבותיי וגבירותיי, בסופו של דבר כבוד האדם וחירותו בעצם הוא זכות הפרטים לחיים, לכבוד, לחירות, לקניין ולשמירה על הגוף.
ענת פירסט: זה כלי שאנחנו יכולים לעשות בו שימוש ואנחנו לא עושות בו שימוש.
ענת פירסט: 4.
ענת פירסט: התפתחות שיח פמיניסטי של זכויות נשים כזכויות אדם.
ענת פירסט: אנחנו יודעים היום שהתחילו לחשוב עלינו כעל בנות אדם ולהכניס אותנו לשיח הזה, אבל מתעסקים בעיקר בשלושה נושאים כאשר אלימות במשפחה זה משהו שלא מתייחסים אליו: (א) מהגרות עבודה.
ענת פירסט: (ב) סחר בנשים.
ענת פירסט: (ג) עניין של אונס בעיקר במלחמה ובעיקר בסרייבו.
ענת פירסט: כל הנושאים האחרים לא נכנסים לעניין הזה.
ענת פירסט: 5.
ענת פירסט: בשנת 1989 התחילו לעלות פסקי-דין על מערכת ממוחשבת ואז ניתן היה להגיע לכל פסקי-הדין ולעשות עבודה יותר רצינית.
ענת פירסט: בעזרת ניתוח טקסטואלי אני רוצה לעשות השוואה בין השיח שהוא שיח שנלקח ממקום אחר והוא שיח של עבירות רכוש, מפני שאנחנו רוצות לברר האומנם התפיסה שהיום אנחנו משוחררות, אנחנו בעידן פוסט-מודרני, הכול פתוח בפנינו, באמת ביטל את ההירארכיה ואת הדיכוטומיה שבין סובייקטיבי ואובייקטיבי, רציונאלי ואמוציונאלי, יצרני וצרכני.
ענת פירסט: כמובן שגם המחוקק בסופו של דבר התייחס לזה, כפי שאנחנו יודעים ואנחנו נמצאים בבית המחוקקים, והשיח המשפטי הוא חלק מהשיח שאנחנו מנסים לבחון, ואנחנו בוחנים את הגדרת העבירה, את קביעת העונש בחוק, ומצד שני אנחנו מדברים על אופן החקירה, על שיקולי העמדה לדין ועסקאות הטיעון.
ענת פירסט: בנושא הזה השותפה שלי השופטת דוקטור מיכל גונן-אגמון תאמר משהו על הדברים האלה והיא תאמר איך אנחנו רואות שהדברים צריכים להשתנות.
ענת פירסט: מאחר שאנחנו עושות מחקר, אני רוצה לומר שהשתמשנו בניתוח סמיוטי, איכותי, שבסופו של דבר בחן גזרי-דין החל משנות ה-90 ודגמנו כ-600 גזרי-דין בנושא אלימות במשפחה וכמאה בנושאי עבירות נגד כלי רכב.
השופטת מיכל אגמון-גונן: אני שופטת מכהנת.
השופטת מיכל אגמון-גונן: עשיתי אותו בשיתוף עם דוקטור פירסט שהיא מתחום הסוציולוגיה.
השופטת מיכל אגמון-גונן: עשינו את המחקר הזה כי אני הרגשתי את התוצאות האלה בחיי היום יום, בעבודה שלי, והמחקר הראה תובנות חדשות.
השופטת מיכל אגמון-גונן: אני רוצה לפתוח בדברים של שופט בית המשפט העליון, השופט חשין שפרש לאחרונה, והוא אומר את הדברים הבאים: "ידע שיש דין ויש דיין, וכי מי שנוהג באלימות כמותו, מן הדין שישב מאחורי סורג ובריח כדי שלא ימשיך ויסכן את זולתו.
השופטת מיכל אגמון-גונן: ואם כך, ככלל, לא כל שכן שהקורבנות הן אישה וילדות חסרות מגן.
השופטת מיכל אגמון-גונן: מכה אביו ואמו, מות יומת, ומכה אשתו ובנותיו, ישב במעצר ובמאסר.
השופטת מיכל אגמון-גונן: ויצא הקול מקצה הארץ ועד קצה שהנוהג באלימות במשפחה ומי שמכה אנשים חסרי מגן, אחת דינו, להיעצר ולהיאסר".
השופטת מיכל אגמון-גונן: אנחנו מוצאים דברים כאלה ודברים ד ומים בפסיקה בכל הערכאות, אבל כשאנחנו קוראים את הטקסטים לעומק, אנחנו רואים שהשופטים ממקדים את דבריהם בגבר המכה וההתייחסות לאישה המוכה היא משנית.
השופטת מיכל אגמון-גונן: הם אמנם מוקיעים את הגבר המכה, אבל הם אומרים שהאיסור לכך הוא קדום והם מצטטים את המקורות.
השופטת מיכל אגמון-גונן: השופט אלון בפסק-דין אחר ציטט את עשרת הדברות.
השופטת מיכל אגמון-גונן: אנחנו רואים שהציווי הנורמטיבי לא נובע מכך שהאישה הוא סובייקט עם זכויות שוות בחברה דמוקרטית אלא היותה אובייקט, האחר בחברה.
השופטת מיכל אגמון-גונן: אנחנו מגנים את הגבר, אבל הוא השליט.
השופטת מיכל אגמון-גונן: המסר של פסקי-הדין הוא שזה שהוא שליט, הוא לא צריך להשתמש בכוח שלו.
השופטת מיכל אגמון-גונן: לאחרונה אנחנו ערים לתופעה שהתגברה האלימות גם במרחב הציבורי.
השופטת מיכל אגמון-גונן: כל הריבים על חניות שעקב כך נרצחו אנשים או היו חבלות קשות, מה שנקרא תרבות הסכין.
השופטת מיכל אגמון-גונן: כשקורבנות האלימות הם גברים – וזה מאוד מעניין – אומרים שצריך להחמיר.
השופטת מיכל אגמון-גונן: פתאום צריך להחמיר בעבירות אלימות ובפועל מחמירים.
השופטת מיכל אגמון-גונן: כאן אנחנו רואים כבר החמרה בפועל.
השופטת מיכל אגמון-גונן: השופטים מתייחסים למקרה של אלימות במשפחה כמקרה פרטי של אלימות בחברה, וזה שוב מראה את הסדר הפטריארכאלי.
השופטת מיכל אגמון-גונן: כשזה גברים, פתאום חוקרים, פתאום מעמידים לדין, פתאום אין עסקאות טיעון ופתאום נותנים עונשים מאוד חמורים.
השופטת מיכל אגמון-גונן: כאשר הקורבן היא אישה במרחב הפרטי, אנחנו נשארים עם ההצהרות המאוד יפות של בית המשפט העליון ובתי-המשפט האחרים כמובן, אבל הענישה בפועל לא תואמת.
השופטת מיכל אגמון-גונן: אני רוצה להגיע לענישה.
השופטת מיכל אגמון-גונן: הנימוק להחמרה הוא תמיד שזו תופעה חברתית רחבה, שהמחוקק החמיר את העונשים ושזו באמת עבירה חמורה.
השופטת מיכל אגמון-גונן: בתי-המשפט לא מתייחסים לזה שזו פגיעה בזכויות יסוד של האישה, למרות שחוק היסוד כבר אתנו 14 שנה, אין התייחסות לזה, אבל אני רוצה להביא בעיקר את הנימוקים של בתי-המשפט להקלה בעונש.
השופטת מיכל אגמון-גונן: בפסקי-דין, בכל הערכאות - מה שאני מביאה אלה הן דוגמאות מייצגות או ציטוטים מייצגים -זה מופיע בצורה מאוד רחבה.
השופטת מיכל אגמון-גונן: אחד הנימוקים הוא חלוף הזמן מאז ביצוע העבירה.
השופטת מיכל אגמון-גונן: בדרך כלל, כאשר בתי-המשפט גוזרים את העונש, הם מתחשבים בזה בגלל שהרבה פעמים יש סחבת במשטרה, בפרקליטות, בהעמדה לדין ובבתי-המשפט עצמם.
השופטת מיכל אגמון-גונן: אז אומרים שלא הגיוני להטיל על מישהו עונש אחרי שהוא כבר השתקם, הקים משפחה וכל מיני טיעונים כאלה, על משהו שהוא עשה חמש או שש שנים קודם לכן וזה נימוק להקלה.
השופטת מיכל אגמון-גונן: מה הבעיה.
השופטת מיכל אגמון-גונן: בעבירות אלימות במשפחה בדרך כלל מי שגורם להיסחבות ההליכים הוא הגבר המכה.
השופטת מיכל אגמון-גונן: האישה מתלוננת וחוזרת בה מהתלונה, בדרך כלל כי הוא מאיים עליה, גם עדים אחרים באותם מקרים חוזרים בהם, צריך את שירות המבחן וזה לוקח זמן, הרבה פעמים הגבר המכה לא מופיע לשירות המבחן והוא מונע מאשתו להופיע בשירות המבחן, דבר שגורר את ההליכים.
השופטת מיכל אגמון-גונן: למרות זאת אנחנו רואים בפסק-דין ש"חלוף הזמן בתיק זה היה אמנם כולו בגין הנאשם – אומר בית-המשפט, ובמחקר שלנו ניתן למצוא מראי מקום, לא הייתה סחבת של אף רשות – אבל עם זאת לא ניתן להתעלם מכך שכל האירועים אירעו לפני כארבע שנים, מאז הנאשם נפרד מהמתלוננת, וכיום, כאשר אין לנאשם הרשעות אחרות, ישנו קושי לשלוח את הנאשם לכלא, אף אם זה העונש הראוי לו כגמול על מעשיו".
השופטת מיכל אגמון-גונן: לי לא ברור למה.
השופטת מיכל אגמון-גונן: נימוק שני הוא ניתוק הקשר בין בני הזוג.
השופטת מיכל אגמון-גונן: בחברה הישראלית הקמת משפחה והולדת ילדים הם ערכים מרכזיים ומרבית הנישואין בארץ עדיין נעשים במסגרת דתית, והגירושין שבוצעו כתוצאה מהאלימות של הגבר כלפי אשתו נתפסים כעונש עבור הגבר ואפילו גורם להקלת הענישה הפלילית.
השופטת מיכל אגמון-גונן: בית המשפט אומר שהוא לוקח בחשבון להקלה בעונש את המסגרת המשפחתית ארוכת השנים אשר עומדת אתה בפני פירוק.
השופטת מיכל אגמון-גונן: למה?
השופטת מיכל אגמון-גונן: בגלל שהגבר מכה את אשתו.
השופטת מיכל אגמון-גונן: כלומר, העובדה שהנאשם ואשתו המוכה נפרדים בעקבות האלימות שלו כלפיה, נמנית בין השיקולים להקלה בעונש, ושוב, אלה לא מקרים בודדים.
השופטת מיכל אגמון-גונן: נימוק נוסף הוא שיקום חיי המשפחה וזה נימוק דומה.
השופטת מיכל אגמון-גונן: שוב, המשפחה מנציחה את נחיתות הנשים בגלל חלוקת התפקידים הבלתי שוויונית ובתי-המשפט מדגישים את חשיבות המשך קיומו של התא המשפחתי גם כאשר מדובר באישה שסבלה שנים מאלימות במסגרת אותו קשר.
השופטת מיכל אגמון-גונן: למעשה פירוק התא נתפס כדבר הרע ביותר, רע אפילו מהאלימות עצמה, ואנחנו רואים את זה.
השופטת מיכל אגמון-גונן: עם זה יש מקום להביא בחשבון גם את השיקול של המשך קיום ואפשרות תפקוד של התא המשפחתי, שכמו שלחברה יש עניין למנוע פגיעה בו, יש לה גם עניין באי-הריסתו, אפילו שבאותו פסק-דין מדובר במקרה אלימות קשה מאוד.
מלי פולישוק-בלוך: זה הכול בבתי-משפט, לא בבתי דין.
השופטת מיכל אגמון-גונן: זה הכול בבתי-משפט.
השופטת מיכל אגמון-גונן: זאת מערכת בתי-המשפט האזרחית, לא הרבנית.
השופטת מיכל אגמון-גונן: נימוק נוסף הוא שהאישה מבקשת רחמים.
השופטת מיכל אגמון-גונן: הרבה פעמים האישה, בגלל שהיא תלויה בפרנסתה ובפרנסת הילדים בבן הזוג המכה, מגיעה לבית המשפט ומבקשת רחמים על בן הזוג המכה.
השופטת מיכל אגמון-גונן: בחלק מהמקרים נענה לכך בית המשפט, ואתם רואים פה דוגמה כאשר הוא אומר ש"לא אוכל להתעלם ממצוקת חייה הקשים של המשפחה ומבקשת אשתו כי תתאפשר חזרתו לביתו בכל ההקדם לשיקומם הכלכלי.
השופטת מיכל אגמון-גונן: שיקולים אלה אזקוף לזכותו של הנאשם לקולא".
השופטת מיכל אגמון-גונן: אבל יש גם פסקי-דין אחרים שמדברים על תסמונת האישה המוכה, על כך שאין לה ברירה אלא לבקש את זה, לפעמים בגלל לחץ שלו עליה, וכאן אנחנו מוצאים גם פסקי-דין שנעתרים וגם פסקי-דין שלא נעתרים.
השופטת מיכל אגמון-גונן: תרומת האישה.
השופטת מיכל אגמון-גונן: היא עצבנה אותו.
השופטת מיכל אגמון-גונן: זה לא להאמין, אבל במאה ה-21 אנחנו עדיין מוצאים פסקי-דין כאלה.
השופטת מיכל אגמון-גונן: היה מקרה שבני זוג הלכו למסיבת יום הולדת לכבוד האישה ובמסיבת יום ההולדת הבחור התחיל לדבר עם כל החברות הטובות שלה וכנראה גם קצת יותר מלדבר, והיא קמה ללכת, היא לא הרביצה לו, היא לא אמרה לו שום דבר, אלא היא פשוט הלכה כי היא נעלבה.
השופטת מיכל אגמון-גונן: אז הוא יצא אחריה, הוא תפס אותה, הוא היכה אותה, הוא חבט את ראשה בעמוד, וזה מה שאומר בית המשפט: "יחד עם זאת, גם למתלוננת ישנו חלק מסוים במערכת היחסים לרבות התנהגותה והקנאה שגילתה כלפי הנאשם".
גדעון סער: אם אני זוכר נכון, במקרה הזה הייתה שופטת, אבל אני לא בטוח.
השופטת מיכל אגמון-גונן: כן.
השופטת מיכל אגמון-גונן: יש לי את מראה המקום של פסק הדין.
השופטת מיכל אגמון-גונן: אחד הדברים שעשינו במאמר בכוונה, לא ציינו אם זה שופט או שופטת, כי אחד הממצאים שלנו שהדברים האלה – אולי לא בעוצמה כזאת, אולי במינוחים אחרים, וכמובן שלקחנו דוגמאות מובהקות – קורים בכל הערכאות ועל-ידי שופטים ושופטות, ותכף ננתח למה זה קורה.
השופטת מיכל אגמון-גונן: הנימוק האחרון הוא היעדר מסוכנות.
השופטת מיכל אגמון-גונן: זה גם נימוק שלקוח ממעצרים.
השופטת מיכל אגמון-גונן: כשאדם נעצר, הוא חף מפשע, ואז אנחנו אומרים שמותר לעצור אותו רק אם הוא מהווה סכנה לציבור, ואז בודקים אם הוא מסוכן או לא מסוכן.
השופטת מיכל אגמון-גונן: כשמישהו מורשע, מה יקרה בעתיד, זה לא רלוונטי.
השופטת מיכל אגמון-גונן: אנחנו שופטים אותו ומענישים אותו על מה שהוא עשה בעבר.
השופטת מיכל אגמון-גונן: אגב, גם בענייני מעצרים, גברים שחשודים בהכאת נשותיהם מסוכנים הרבה פחות מבחינה סטטיסטית מגנבי רכב שהם מאוד מאוד מסוכנים ונעצרים כל הזמן.
השופטת מיכל אגמון-גונן: מעבר לזה, פה אומרים שהוא עזב את אשתו, אז אפשר לתת לו עונש יותר נמוך.
השופטת מיכל אגמון-גונן: ואני שואלת מה זה קשור.
השופטת מיכל אגמון-גונן: הנימוק האחרון הוא נימוק שחלו בו ניצני שינוי.
השופטת מיכל אגמון-גונן: זה פסק-דין קצת יותר ישן.
השופטת מיכל אגמון-גונן: ראינו את הגבר המכה כאזרח נורמטיבי.
השופטת מיכל אגמון-גונן: אנחנו יודעים שהרבה מהגברים המכים הם לא עבריינים בשום תחום אחר.
השופטת מיכל אגמון-גונן: הם רק מכים את האישה וחוץ מזה הם בסדר גמור.
השופטת מיכל אגמון-גונן: בתי-המשפט התייחסו לזה, וכאן אנחנו רואים חובש קרבי בצנחנים, פרמדיק במגן דוד אדום, אבל מה שהוא עשה לאשתו באותו פסק-דין זה משהו איום ונורא.
השופטת מיכל אגמון-גונן: פה יש ניצני שינוי ואני שמחה להראות את דבריו של השופט חשין ששולל את הגישה הזאת לפחות בתחום הזה והוא אומר ש"מעשי אלימות במשפחה אינם נחלתם של עבריינים".
השופטת מיכל אגמון-גונן: אני רוצה להראות את ההשוואה בעונש המרבי.
השופטת מיכל אגמון-גונן: אתה דיברת על כך שהשופטים גוזרים עונש מרבי.
השופטת מיכל אגמון-גונן: גם הכנסת מייחסת יותר חשיבות לרכב, וכאן אתם רואים את העמודות האפורות שהן הרכב והעמודות הכחולות מתייחסות לתקיפת נשים.
השופטת מיכל אגמון-גונן: אתם רואים שבעבירות חמורות תקיפת נשים זה שש שנות מאסר, ובעבירות רכב זה עשר שנות מאסר.
השופטת מיכל אגמון-גונן: אני רוצה להביא שתי דוגמאות ולהשוות גזרי-דין.
השופטת מיכל אגמון-גונן: אתם רואים גם את העונשים וגם את היחס.
השופטת מיכל אגמון-גונן: באלימות במשפחה חמישה אחוזים, בגניבת רכב 48 אחוזים מהעונש המקסימאלי.
השופטת מיכל אגמון-גונן: כנ"ל מקרה אחר.
השופטת מיכל אגמון-גונן: שוב, המקרים מפורטים.
השופטת מיכל אגמון-גונן: אני רוצה להדגיש שכאשר אנחנו מדברים על אישה מוכה, קוראים לה אשתו, קוראים לה המתלוננת, אין טוב, אין רע, אין צודק, לא מתארים את הסבל שלה כי אם יתארו את הסבל שלה יצטרכו לתת עונש.
השופטת מיכל אגמון-גונן: לעומת זאת, גנב הרכב הוא הרע, והשני הוא בעל המכונית שהוא התמים, הקורבן, האזרח שומר החוק שמדיר שינה מלילותיו.
השופטת מיכל אגמון-גונן: כל זה ציטוטים מפסקי-דין ואנחנו רוצות לשאול האם האישה המוכה ישנה טוב בלילה.
השופטת מיכל אגמון-גונן: אני רוצה להגיע לפתרונות שלא מופיעים במאמר אבל אני רוצה להציע אותם.
השופטת מיכל אגמון-גונן: שמענו את היושב-ראש מציע עונשי מינימום.
גדעון סער: עונשי מוצא.
גדעון סער: אני חושב שיש הבדל מאוד גדול.
גדעון סער: לא כולם מעודכנים, אבל הכנסת העבירה בקריאה ראשונה בכנס הקודם חוק על הבניית שיקול דעת שיפוטית.
גדעון סער: זה אומר שכל עבירה, חוץ מעונש מרבי, יש לה גם עונש מוצא ומעונש המוצא אי אפשר לסטות אלא בקריטריונים לחומרה או לקולא שמנויים בחוק.
גדעון סער: זה דבר שלא מאפשר להגיע למקומות האלה כי הוא מגביל את שיקול הדעת השיפוטי -זה היתרון שלו וזה החיסרון שלו – ומונע ענישה שהיא שרירותית לגמרי.
גדעון סער: מה שקרה במשך השנים הוא שהכנסת הלכה והחילה עונשי מינימום על עבירות, בעיקר עבירת אינוס, עבירת אינוס בנסיבות מחמירות, מעשה מגונה, והאמת שהיום יש ניסיונות להחיל את זה על עבירות שהן לא קשורות לא לעבירות אלימות ולא לעבירות מין.
גדעון סער: הליכה של רפורמה של עונשי מוצא באופן כולל היא לפי דעתי הדבר נכון.
זהבה גלאון: מה מנע מבתי-המשפט עד היום להחיל את עונשי המינימום על עבירות מין ואלימות במשפחה?
זהבה גלאון: הם קיימים, אבל הם לא יישמו את זה.
קריאה: כעונש מוצא.
גדעון סער: נמצאים בו נציגי הנהלת בתי-המשפט והם יוכלו להשיב.
השופטת מיכל אגמון-גונן: לפני שאני אגיע להצעות אני אומר עוד משהו.
השופטת מיכל אגמון-גונן: המסקנה שלנו היא שבתי-המשפט הם חלק בשרשרת.
השופטת מיכל אגמון-גונן: הם חלק מהחברה הישראלית שכולה פטריארכאלית.
השופטת מיכל אגמון-גונן: לכן אני לא חושבת שעונשי מינימום או עונשי מוצא ישפרו את המצב, אלא להיפך.
השופטת מיכל אגמון-גונן: אם יהיו אנשים כאלה, בגלל העמדה לדין, עסקאות הטיעון והיעדר הראיות, יעמידו פחות לדין.
השופטת מיכל אגמון-גונן: אמנם אז העונשים יהיו יותר גבוהים, אבל יעמידו הרבה פחות עבריינים לדין.
השופטת מיכל אגמון-גונן: ההצעה שלי היא לעשות רפורמה כוללת, וכאן אני פונה גם לשרת החינוך וגם ליושב-ראש הוועדה, כי אני חושבת שזה יכול להיות רעיון.
השופטת מיכל אגמון-גונן: אני חושבת שצריך לעשות רפורמה חקיקתית בכל העבירה הזאת ולעשות לה פרק נפרד.
השופטת מיכל אגמון-גונן: לשנות את הגדרת העבירה ואת דיני הראיות - בארצות-הברית למשל יש חקיקה - שלא מחייבת את האישה המוכה לבוא ולהעיד, שכוללת בתוך החוק את תסמונת האישה המוכה בפרמטרים מסוימים, והעלאת עונשי המקסימום שלפחות יהיו כמו בעבירות נגד, גם זה לא נראה לי שיזיק.
השופטת מיכל אגמון-גונן: בנוגע לרשות המבצעת.
השופטת מיכל אגמון-גונן: בכל הארץ יש צוותי חקירה מאוד טובים של אלימות במשפחה, אבל הם לא פועלים – בירושלים לפחות – בסופי שבוע ובחגים.
השופטת מיכל אגמון-גונן: מתי מתרחשות רוב עבירות האלימות?
השופטת מיכל אגמון-גונן: בסופי שבוע ובחגים.
השופטת מיכל אגמון-גונן: שוב אנחנו נמצאים עם השוטרים שבאים, הולכים ולא חוקרים, ואז מתחיל הכדור להתגלגל.
השופטת מיכל אגמון-גונן: הם לא חוקרים כמו שצריך, הם לא מצלמים את זירת האירוע, הם לא מצלמים הרבה פעמים את האישה, הם לא שולחים אותה להיבדק, עד שמגיע יום ראשון או נגמר החג, ואז זה מאוחר מדיי, ואז המשטרה לא יכולה להעמיד לדין כי אין לה ראיות, ואז מגיעים לעסקאות טיעון מגוחכות שבתי-המשפט מאמצים אותן וזה חלק מההסבר לענישה הנמוכה.
השופטת מיכל אגמון-גונן: לכן צריך שצוותי החקירה יעבדו גם בסופי שבוע ובחגים.
השופטת מיכל אגמון-גונן: אני מניחה שכתוצאה מכך החקירה תהיה מעמיקה ויהיה איסוף ראיות כי הם כן מיומנים, וכשזו חקירה של חוקרי אלימות במשפחה, החקירה היא מצוינת והם מיומנים מאוד.
השופטת מיכל אגמון-גונן: מה שנוגע לתביעה, צריך לעשות העמדה לדין חובה וזה מוציא את שיקול הדעת של האישה המוכה.
השופטת מיכל אגמון-גונן: זה קיים במדינות מסוימות בארצות-הברית.
השופטת מיכל אגמון-גונן: שוב, אפשר לחרוג מזה עם אישור של פרקליט מחוז במקרים מסוימים, אבל זה הכלל שיש לקבוע לו חריגים.
השופטת מיכל אגמון-גונן: יש לתת הנחיות לעניין עסקאות טיעון כי מבדיחה – ואני בטוחה שהשופט ילון יאשר את זה – מרבית ספקי הדין של אלימות במשפחה הם תוצאה של עסקאות טיעון ולכן זה בעייתי.
השופטת מיכל אגמון-גונן: אני רוצה לסיים ולומר שהחשיבות היא באמת מודעות ועוד פעם מודעות, שינוי חברתי וחינוך.
השופטת מיכל אגמון-גונן: זה כל הסיפור.
גדעון סער: המחקר הוא מחקר מאוד מרשים.
גדעון סער: הוא הוצג כאן מאוד בתמצית, כי הוא כולל עשרות עמודים.
השופטת מיכל אגמון-גונן: המאמר עומד להתפרסם בספר שנקרא "עיונים במגדר הפמיניזם ומשפט" בעריכת פרופסור דפנה ברק-ארז מאוניברסיטת תל-אביב.
השופטת מיכל אגמון-גונן: הספר עכשיו בדפוס ובימים הקרובים עומד לצאת לאור.
גדעון סער: אנחנו פותחים את הדיון.
גדעון סער: אנחנו ננהל את הדיון בצורה שלסירוגין חבר כנסת יאמר את דבריו ולאחר מכן יאמר את דבריו נציג שהוא לא חבר כנסת.
קריאה: יש עוד מחקר.
גדעון סער: לא היה ידוע לי שיוצג כאן עוד מחקר, אבל במהלך הדיון תוכלו להציג את הדברים.
נאדיה חילו: בפתח דבריי הייתי רוצה להמליץ לכבוד השופטת שאותו מחקר שראינו כאן, אנחנו אוכלוסיית יעד חשובה, יוצג בפני השופטים בבתי-המשפט.
נאדיה חילו: הרבה פעמים התהליכים או ההחלטות נובעות מעמדות מאוד מבוססות פנימית.
נאדיה חילו: צריך לאמת את המסקנות חזיתית עם ההחלטות שלהם כי זה אולי יגרום לשינוי עמדות וישנה את המצב.
נאדיה חילו: אני רוצה לומר שיום המאבק באלימות לא אמור להיות רק יום אחד.
נאדיה חילו: אמנם אנחנו מציינים את הנושא הזה ביום, אבל היום הזה הוא השיא אבל הוא אמור להתנהל מדי יום ביומו.
נאדיה חילו: יושבים פה ארגונים שעוסקים בנושא הזה מדי יום ביומו.
נאדיה חילו: אני רוצה לברך את הרשות שהשנה יצאה בקמפיין מאוד יפה בארבע שפות.
נאדיה חילו: אני גם מודעת לתוכנית שלכם ואת ההעדפה לאזור הצפון, בגלל כל הסיבות שאני לא רוצה להיכנס להן.
נאדיה חילו: אני רוצה לציין את ארגון נעמ"ת שמיוצג כאן, ואני הייתי שותפה ליום שערכו שם, על כך שהשנה שמתם במיקוד את הילדים שהם קורבנות והרבה פעמים שותקים וקולם לא נשמע.
נאדיה חילו: אני מניחה שעורכת הדין טליה לבני תרחיב בעניין הזה.
נאדיה חילו: אני מברכת גם את היועצות למעמד האישה שעוסקות במלאכה ולא רק יום אחד.
נאדיה חילו: אני מציינת את הארגונים השונים כי הנושא הזה לא אמור להיות פעילות של יום אחד.
נאדיה חילו: הטיפול בתופעה – ולצערי מדי שנה אנחנו מתכנסים וסוקרים את המספרים, ואני לא אכנס למספרים כי ראינו אותם – המספרים מעידים על כך שהתופעה עדיין קיימת למרות המשאבים שניתנים לטיפול בה.
נאדיה חילו: אני ערה למשאבים שמקדישים לנושא.
קריאה: התופעה מתרחבת.
נאדיה חילו: נכון, היא מתרחבת.
נאדיה חילו: מצד אחד אנחנו מפעילים ומעצימים נשים, פועלים הרבה מאוד לחזק את מעמד האישה, לתת לנשים את כל הכלים לפרוץ החוצה, אבל מצד שני אנחנו עדים לתופעות כאלה שהכלים עדיין לא כלים מספיקים.
נאדיה חילו: אם הכלים היו מספיקים, התופעה הייתה אמורה להיות קטנה יותר.
נאדיה חילו: אני רוצה לציין את התפיסה הרב-מערכתית בעניין הזה.
נאדיה חילו: שמענו כאן על מערכת הענישה, אבל אני רוצה להתחיל מהקצה השני דווקא ולציין את החינוך שניתן בנושא המלחמה באלימות ושוויון בין המינים בגיל מאוד צעיר.
נאדיה חילו: המודעות וההסברה היא הנקודה הראשונה ממנה צריך להתחיל להתקדם.
נאדיה חילו: עד שהנושא מגיע לבתי-המשפט ולענישה, זה כמעט סוף הדרך ולפעמים אי אפשר למנוע את זה.
נאדיה חילו: שמענו את פסקי הדין שניתנו.
נאדיה חילו: מערכת החינוך ומערכות הרווחה אמורות בעניין הזה לקבל יותר משאבים, יותר כלים, וזאת כדי לחנך חינוך אזרחי נכון.
נאדיה חילו: חינוך אזרחי מתחיל במערכות החינוך, אבל צריך להיות גם חינוך כללי כאשר המסר לאזרח הוא גם מהחלטות בית המשפט.
נאדיה חילו: זה נקרא חינוך אזרחי.
נאדיה חילו: אני רוצה להסתכל על זה מעבר להיבט האינדיבידואלי של ענישת הגבר המכה.
נאדיה חילו: אני רוצה להרחיב את ההסתכלות ולראות במסר הזה של בתי-המשפט מסר ערכי אזרחי שיש לו חשיבות לא פחותה מהענשה של אותו גבר מכה.
נאדיה חילו: המערכת השנייה שהיא המערכת הטיפולית שאמורה גם לחזק את האישה וגם לתת מענים כדי למנוע הידרדרות, ולראות שכל אישה תפנה ותקבל ייעוץ.
נאדיה חילו: לפי הנתונים אנחנו רואים שמספר הנשים שפונים למרכזי סיוע, הולך וגדל.
נאדיה חילו: הנושא של האכיפה הוא נושא מאוד חשוב וקשור לכל הנושאים האחרים בהתייחסות.
נאדיה חילו: אני רוצה לציין שבשנים האחרונות המשטרה עברה תהליך מסוים בעניין הזה.
נאדיה חילו: אני זוכרת את הדיונים שהתקיימו לפני חמש-שש שנים ואת הטענות הכבדות שהועלו לפני הוועדה שציינו את יחסם של השוטרים.