GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
שרה מרום שלו: אני הכי מבוגרת מבין חברות הכנסת ולכן אני מאוד שמחה דווקא שאתה בתור גבר יושב ראש הוועדה, כי אולי כך יבינו הגברים את כל מעמד האישה, מה שאנחנו מבקשות, לא דורשות, מבקשות אני חושבת.
שרה מרום שלו: חייבים לתת לזה, כי אנחנו לא נותנים את זה לאישה, אנחנו בעצם נותנים את זה למשפחה.
שרה מרום שלו: כי ברגע שהאישה מקבלת את מה שהיא מקבלת, אז המשפחה נהנית מזה ובאותה מידה נהנה גם הגבר מזה, לכן זה יהיה טוב מאוד שיש גם גבר שיבין את כל הבעיות.
שרה מרום שלו: אני מקווה שנצליח במשימות שלנו.
שרה מרום שלו: רק הערה אחת: היה טוב אם היינו מבקשים שיתרמו משהו לתקציב 2006 ולא ישאירו את זה כרובריקה ריקה, כי זה חצי שנה שאי אפשר להשתתף בשום דבר.
שרה מרום שלו: זה יקשה על תקציב 2007, כל הדברים ייפלו על תקציב 2007 ואז יהיה דוחק גדול ולא יהיה לנו קל להשתלט על זה.
גדעון סער: אני מסכים ואני מבקש את עזרתכן בעניין הזה.
לידיה ניקיטין: אני מציגה את הפרויקט למאבק בסחר בנשים.
לידיה ניקיטין: באתי לארץ לפני שמונה שנים, הייתי עובדת סוציאלית ברוסיה ופה בארץ אני מנקה מקצועית כבר שמונה שנים, ואני מתנדבת בפרויקט מאבק בסחר בנשים לשנת 2002, לפני שהוא התחיל אפילו, ויש לי הרבה ניסיון בעבודה הזו.
לידיה ניקיטין: אני חונכת זכויות, אני אמא לארבעה ילדים, אני אישה לבעל אחד, אבל מה שאני שומעת מסביבי, מה שאנשים אומרים לי, שאני רוסייה זונה.
לידיה ניקיטין: אני בעלת החזון של הפרויקט לנשים מזנות והיום אני פה, כדי להשמיע את הקולות על נשים ישראליות, נשים אזרחיות, שסובלות היום מזנות במדינה שלנו.
לידיה ניקיטין: במהלך העבודה על פרויקט מאבק בסחר בנשים הבנתי שנושא הזנות המקומית לא מטופל בכלל במדינה שלנו והתחלתי לעבוד בשטח ולדבר עם נשים.
לידיה ניקיטין: ראיתי תמונה כזו: שבע או שמונה מתוך עשר נשים הן דוברות רוסית, עולות חדשות.
לידיה ניקיטין: במשך העבודה (הפרויקט שלנו קיים 4-5 חודשים, הפרויקט לנשים בזנות מקומית), יש לנו פניות.
לידיה ניקיטין: יש פניות והפניות מגיעות ומגיעות.
לידיה ניקיטין: השמות מתחלפים אבל הסיפורים כמעט אותו דבר, התעללות בילדות, מצוקה כלכלית, חוסר תמיכה, קשיים בקליטה בארץ, ניצול, הטרדה מינית, גזענות, הביורוקרטיה הקרה איננה דווקא במקומות שצריך עזרה ותמיכה, ואין להן שום ידע בנושא הזכויות שלהן, בין אם זכויות אדם ובין אם זכויות משפטיות.
לידיה ניקיטין: גבירותיי ורבותיי, זה לא תיאוריה, זה חיים, זה מציאות, זה סיפורים שאנחנו שומעים יום יום.
גדעון סער: באיזה גיל הנשים?
לידיה ניקיטין: הגילאים של הנשים עד גיל 50.
אלינור בלקמן: אני סטודנטית בצוות, ביחד עם לנה ברזניק שלא נמצאת כאן היום.
אלינור בלקמן: נסיבות חיים מאוד קשות הביאו להימצאותן של נשים בזנות והמציאות ממשיכה וטופחת על פניהן גם בהמשך הדרך.
אלינור בלקמן: כך למשל מעידה אחת הנשים: "נשברו לי כבר הידיים שלוש פעמיים, האף שלי נשבר פעמיים, הרגליים שלי לא שוות כלום.
אלינור בלקמן: אין מקום בגוף שלא נחבל או הוכה באיזה שהיא צורה, באיזה שהוא זמן".
אלינור בלקמן: ואחרי העדות הזאת, אני חייבת להגיד לכם שהיום בישראל אין שום מסגרת שיקומית בעבור נשים בזנות.
אלינור בלקמן: אין שום מסגרת שמטפלת בנשים האלה.
אלינור בלקמן: כמו כן, אין שום מחקר לגבי נשים בזנות, אנחנו לא יודעות היום שום דבר על הצרכים שלהן מבחינת הסטטיסטיקה הפורמלית.
אלינור בלקמן: עם זאת, אנחנו כן יכולות להגיד לכם שנשים בזנות חשופות לאלימות יומיומית, בין אם אלימות מילולית ובין אם אלימות פיזית.
אלינור בלקמן: אונס אצלן זה דבר שבשגרה, ובניגוד לדעות הרווחות, נשים בזנות לא עושות הרבה כסף, הן חיות מתחת לקו העוני ולרוב גם אין להן מקום מגורים קבוע.
אלינור בלקמן: כשהן פונות ללשכת הרווחה מאיימת עליהן סכנה שייקחו מהן את הילדים, כמו כן מאיימת עליהן סכנה שהקצבאות שלהן יבוטלו.
אלינור בלקמן: המשטרה מתייחסת אליהן כאל עברייניות.
אלינור בלקמן: בית המשפט מטיל ספק באמיתות של העדות שלהן, וזאת, להזכירכן, על אף שהזנות אינה מהווה עבירה פלילית על פי הדין הישראלי.
אלינור בלקמן: בנוסף, נשים בזנות פשוט חיות פחות.
אלינור בלקמן: רובן לא יעברו את גיל 45.
אלינור בלקמן: מסיבות אלו ואחרות, אנחנו מאמינות ששום אישה לא באמת רוצה לעסוק בזנות.
אלינור בלקמן: העיסוק בזנות נובע מתוך מצוקה, בין אם כלכלית ובין אם נפשית.
אלינור בלקמן: בעוד לגבי נושא הסחר בנשים נחתמו אמנות, נחקקו חוקים, התקבלו החלטות ממשלה, נושא הזנות נותר מיותם ולא מטופל וכל הצרכים נותרו ללא מענה.
אלינור בלקמן: מטרתנו, של הצוות, היא להעלות את נושא הזנות על סדר היום הציבורי.
אלינור בלקמן: אין שום סיבה שנושא הזנות יוותר ללא מענה.
אלינור בלקמן: הצרכים משוועים לקבל מענה.
אלינור בלקמן: בכוונתנו להקים מרכז שיקום יומי שיכלול מספר שירותים: מתן ייעוץ משפטי, מתן ייעוץ תעסוקתי, סיוע נפשי וקבוצות תמיכה.
אלינור בלקמן: הנשים עצמן כלל לא מאמינות שיש אלטרנטיבה אחרת, מלבד לעסוק בזנות.
אלינור בלקמן: אנחנו מאמינות שבהינתן אלטרנטיבה שכזאת ועם חלוף הזמן, יפחת מספרן גם של העוסקות בזנות.
אלינור בלקמן: כמו כן, חלק בלתי נפרד ממטרותינו, להעלות את המודעות לגבי הקשיים של הנשים שעוסקות בזנות.
אלינור בלקמן: בכוונתנו להקים מערך הדרכה לרשויות המדינה ולשוטרים שיסביר ויחנך לגבי מצב הזנות בישראל.
אלינור בלקמן: בגלל נקודות החיכוך הרבות שיש לשוטרים ולעובדי רשויות בזנות, חשוב להעביר את המסר דווקא להם.
אלינור בלקמן: לאור כל האמור, נבקש מהוועדה הנכבדה לסייע לנו בהגשמת היעדים הבאים: ביצוע מחקר מקיף לעניין הזנות והעלאת הצרכים מהשטח וייעשה מיפוי צרכים דרך הקולות מהשטח.
אלינור בלקמן: נבקש סיוע בהקמת המרכז השיקומי, נבקש להוציא מסעות פרסום במטרה להעלות את המודעות ונבקש גם עזרה בייסוד מערכי הדרכה.
אלינור בלקמן: תודה רבה.
עמירה דותן: רק שאלה.
עמירה דותן: אני מבינה שאתן סטודנטיות למשפטים והקליניקה היא קליניקה סימסטריאלית או שנתית?
אלינור בלקמן: שנתית.
עמירה דותן: כלומר, בשנה הבאה, דהיינו ביוני, התהליך שלכן, התפקוד שלכן, מסתיים עד אוקטובר בשנה הבאה?
אלינור בלקמן: השאיפה היא שבנות אחרות ייכנסו לנעלינו.
עמירה דותן: המחויבות שלכן היא עד תחילת השנה הבאה, ואז תחלפנה אתכן סטודנטיות אחרות?
אלינור בלקמן: החונכות בכל מקרה ממשיכות את הפרויקטים בצורה רציפה והצוות שלנו, באופן אישי, ממשיך את עבודתו גם בקיץ.
חיכאם עראידה: אני מדלית אל כרמל.
חיכאם עראידה: אני אם חד הורית, גרושה, אמא לארבעה ילדים.
חיכאם עראידה: התגרשתי על רקע של אלימות במשפחה, תפסתי את עצמי וברחתי.
חיכאם עראידה: זה קטע שיכולתי לעשות, לעזוב את הילדים, קודם אני ואחר כך נעשה צעדים אחרים.
חיכאם עראידה: נלחמתי קשות עד שקיבלתי את הילדים שלי, עם הבעל האלים, כמעט היה רצח, אז עצרתי את זה בכוחות עצמי, ויתרתי על כל הזכויות במשפטים, זה קטע של זכויות משפטיות שאני לא ידעתי מה יש לי, מה מגיע לי ומה לא, רק ראיתי מול העיניים את הילדים, איך אני אקבל אותם, ולא ידעתי שום זכויות ולא קיבלתי שום זכויות משום מקום, רק עם בגדיי שהיו על גופי, יצאתי משם.
חיכאם עראידה: ועד עכשיו אני נלחמת בחיים בשביל הילדים.
חיכאם עראידה: עמדתי ואמרתי שהפרויקט הזה חייב להתקיים, כי הרבה נשים לא יודעות מה מגיע להן במשפטים ומה לא, ואיך יקבלו את זה.
חיכאם עראידה: הרבה פסקי דין יש להם בידיים והם לא מיישמים אותם.
חיכאם עראידה: מקבלים פסק דין שיש זכות מסוימת שהיא צריכה לקבל ושנים היא לא מקבלת.
חיכאם עראידה: אפילו שיש, גם לא מקבלת.
חיכאם עראידה: זה בעיה שבתי הדין אצלנו, עם כל הכבוד להם, שהאישה לא יודעת איך להיכנס לעניינים האלה, לקבל זכות מסוימת שתוכל לעמוד על הרגליים כלכלית וחברתית.
חיכאם עראידה: גם לאישה גרושה אם היא דרוזית, זה מאוד קשה.
חיכאם עראידה: זה מה שאני יכולה להגיד לכם ולבקש את עזרתכם בדברים האלה.
נני בלאס: אני סטודנטית למשפטים ושותפה של חיכאם לפרויקט.
נני בלאס: חיכאם היא למעשה האישה הראשונה שנאבקת למען זכויות נשים דרוזיות גרושות ומתגרשות.
נני בלאס: הפרויקט הזה הוא ראשוני, ייחודי מסוגו שבפעם הראשונה מנסה להתמודד עם התופעה הזו.
נני בלאס: לכן הצעד הראשון, שגם שאנחנו נקטנו בשטח, הוא לבצע מחקר שטח שימפה את הבעיה, את השורשים והסיבות לה וימצא מענה הולם לצרכים של הנשים האלה.
נני בלאס: המציאות שחיכאם מתארת היא המציאות העגומה של כל הנשים הדרוזיות שמתגרשות.
נני בלאס: צריך להבין שאישה דרוזית שיוזמת גירושין יודעת שהיא מסתכנת בלאבד את המשמורת על הילדים שלה ובכך לא לראות אותם לתקופות ארוכות.
נני בלאס: היא הולכת לוותר על הרכוש המגיע לה, למצוא את עצמה במצוקת דיור חמורה ולמעשה להתחיל להתמודד עם לסגל לעצמה עצמאות כלכלית אחרי שנים שהיא היתה בבית, תלויה בגבר.
נני בלאס: אני רוצה גם להבהיר שהנשים הדרוזיות, כשהן יוזמות את הגירושין הן באמת עושות את זה אחרי דיכוי מאוד מאוד גדול, אחרי שהן חוות אלימות מילולית ופיזית מאוד מאוד חמורות והצעד הוא עוד יותר קשה בגלל שהן נמצאות בתוך חברה קטנה ומסוגרת.
נני בלאס: לנשים דרוזיות כאלה יש שם רע, הן נאלצות לחזור לבית הוריהן, שם הן למעשה כמו ילדות קטנות שצריכות לקבל אישור על כל דבר שהן עושות.
נני בלאס: בית הדין, למעשה, לא נותן פסק דין שמתאים למצב החדש שאליו הן מגיעות.
נני בלאס: המזונות שנפסקים בדרך כלל הם מאוד מאוד מועטים ופעמים רבות פסק הדין אינו נאכף.
נני בלאס: אישה כזאת לא מודעת לאפשרויות המשפטיות שעומדות בפניה, אין לה למי לפנות כדי לקבל סיוע או עזרה, ובבתי הדין הדרוזיים קולה לא נשמע.
נני בלאס: מהעדויות שאספנו עולה שלנשים לא ניתנת ההזדמנות לשטוח את הטענות שלהם בבית המשפט, מצאנו מספר לא מבוטל של מקרים שבהם ניתן פסק הדין בלי לשמוע את האישה, בלי הנוכחות של האישה במקום.
נני בלאס: למרות שהמצוקה הזו היא באמת אדירה, עדיין לא ניתן יחס לתופעה הזאת וזה למעשה, כמו שאמרתי, הוא הניסיון הראשון להתמודד עם העניין וכל הפרויקט הזה עלה מהמצוקה והקולות של הנשים הדרוזיות עצמן.
נני בלאס: התחלנו, כמו שאמרתי, במחקר שטח מקיף.
נני בלאס: הקמנו סדנת העצמה והקניית ידע משפטי לנשים האלה, במטרה לחזק אותן ואנחנו, כנראה ביולי, נפתח עמדה לסיוע משפטי אצלנו באזור.
נני בלאס: התחלנו את הפרויקט בדלית אל כרמל ועוספייה במטרה להתפרס לשאר הכפרים שבהן המצוקה היא עוד יותר גדולה, בגלל הבידוד של הכפרים.
גדעון סער: מתי תפתחו באזור שם עמדה של סיוע משפטי?
נני בלאס: העמדה לסיוע משפטי מתעתדת לתחילת יולי.
נני בלאס: בשל המציאות הקשה הזו איתה הנשים האלה מתמודדות יום יום, ובגלל שלבעיה המורכבת הזאת אף פעם לא ניתנה הדעת ולא נעשה ניסיון להתמודד איתה ולתת מענה לנשים האלה, הפנייה שלי אליכם היום זה באמת לייחד איזה שהיא ועדת משנה שתבוא ותחקור את הסוגיה, או לפחות לייחד ישיבה מיוחדת שתנסה לעמוד על הסוגיה הייחודית הזאת של המצוקה של הנשים בעדה הדרוזית.
גדעון סער: לכמה נשים הגעתן בפרויקט?
נני בלאס: בינתיים הסדנאות שאנחנו מדברים עליהן, בסדנה האחרונה נמצאות כעשרים נשים.
גדעון סער: כולן מאזור עיר הכרמל?
נני בלאס: בדיוק.
נני בלאס: צריך להבין שזה התחלה.
נני בלאס: הרבה נשים גם חוששות להשתתף בסדנה הזאת, כי החברה היא קטנה וזה בעצם לצאת נגד איזה שהוא משהו, איזה שהיא מוסכמה.
נני בלאס: לסנקציות החברתיות יש כוח מאוד רב עליהן.
עמירה דותן: התחילו, לפני כמה שנים, הטוענות הרבניות לבית הדין הרבני ובהצלחה די טובה, אם אני שומעת נכון, אולי יש חולקים על הדבר הזה.
עמירה דותן: יש יכולת לעשות מקבילה של טוענות?
נני בלאס: יש נשות דת דרוזיות, הדת מכירה את זה.
נני בלאס: הבעיה מתחילה במינוי של השופטים, יש שם גם חוסר במינוי של שופטים, יש חוסר בתקנים, ואז, למעשה, גם ערכאת ערעור מגיעה לאותו שופט, אז אין פה איזה שהוא מוצא מהעניין.
נני בלאס: המינוי עצמו נעשה על אותם דיינים או ראשי עדה, ובאיזה שהוא מקום קצת נשללת הדרך הזאת.
דנה מירטנבאום: שדולת הנשים הרי עשתה את העניין בשרעיה, בבתי הדין המוסלמים, כשהכשירה והעבירה את העניין של טוענות שרעיות, זה לא מוצלח.
דנה מירטנבאום: זה לא מוצלח לא מבחינה מספרית, זה לא מצליח מבחינה פרקטית, יש בעיות יסוד כל כך הרבה יותר מורכבות, כמו למשל שפסקי דין של השרעיה לא מפורסמים, אי אפשר לטעון.
דנה מירטנבאום: זאת אומרת, אלה בעיות כל כך מורכבות, הפרויקט שלהן הוא פרויקט חשוב, הוא בא ממקום של----
נסרין אעלימי: אני מקבה, מרכזת ועד הפעולה לשוויון בענייני אישות.
נסרין אעלימי: העניין של ייצוג נשים אני חושבת שזה לא האישיו כאן.
נסרין אעלימי: טוענות שרעיות, או עורכות דין יכולות להיות מייצגות בבתי הדין השרעיים, אבל זה לא הפתרון.
נסרין אעלימי: הפתרון זה בעצם דרך המינוי של השופטים, כמו שנני אמרה, כי בעצם מי שמיישם את הדין זה הדיינים עצמם ואנחנו עדים לכך שהרבה פעמים הדיינים עצמם לא כשרים ולא ראויים לכהן במשרות האלה.
נסרין אעלימי: הבעיה השנייה זה חוסר הרפורמות בדין עצמו.
נסרין אעלימי: הדין עצמו כפה על שמריו ולא התקדם ולא נעשו רפורמות בעניין ואנחנו מיישמים עדיין את הדין הקיים מלפני האימפריה העות'מאנית.
נסרין אעלימי: הבעיות שלנו זה קודם כל הדין, אחר כך זה העניין של הדיינים עצמם וגם האכיפה של פסקי הדין.
נסרין אעלימי: גם נני התייחסה לזה לגבי הוויתור על הזכויות, שבעצם נשים יכולות לוותר על כל הזכויות שלהן, על רכוש שהן צברו במהלך הנישואין, גם על מזונות וגם על המוהר שהן אמורות לקבל, כדי לשמור על הילדים שלהם, כי זה הדבר הכי חשוב להן כשהן מתגרשות.
נסרין אעלימי: הרבה פעמים גם כשיש להן פסקי דין, הן מאוד מתקשות לאכוף את זה, כי המערכת של ההוצאה לפועל היא מערכת שבעצם קורסת.
נסרין אעלימי: ואנחנו חושבים שאולי צריך לעשות יוזמה של חקיקה, או לפחות איזה נוהל פנימי, לגבי חובות כאלה, משהו שיהיה ייחודי שאפשר יהיה לכפות אותו בהליכים אולי יותר נגישים לנשים.
נסרין אעלימי: אני אשמח לפרוש כמה מהעניינים האלה כשאני אדבר, אבל הפתרון של הטוענות זה לא מה שישנה את העניין, כי כבר יש את העניין הזה גם אצל השרעים וזה לא באמת עושה את הבשורה.
גדעון סער: האם הן יכולות לקבל פסק דין של גירושין?
גדעון סער: הן לא יכולות לקבל, אלא מבית דין דתי.
נסרין אעלימי: בדיוק, ומה שקורה ששם אין עניין של מריחה, בדרך כלל הסיפור נסגר בדיון אחד, ואז סוגרים את כל הנושאים, גם של הרכוש, אחזקת ילדים והכול.
גדעון סער: טוב, זה עולם בפני עצמו, צריך לייחד לזה דיון נפרד.
נסרין אעלימי: רק הערה אחת לגבי אלה שהם דרוזים.
נסרין אעלימי: דווקא זו העדה שהכי קל לגרש בה, זאת אומרת, המצוקה של להתגרש מבחינה דתית זה לא דווקא הקושי, הקושי אחר כך הוא בזכויות שאחרי הגירושין עצמם.
גדעון סער: זכויות שנוגעות לילדים, או זכויות קנייניות?
נסרין אעלימי: זה הדבר הכי קל בכל העדות שנמצאות בישראל.
דנה מירטנבאום: בקשר לדרוזיות, כשתהיה ישיבה מיוחדת, אז יש עוד עניינים שקשורים.
זאידה מחרז: אני מכפר עוספייה, חונכת לזכויות.
זאידה מחרז: הגעתי לפרויקט מתוך דחף פנימי שנוצר מניסיון אישי שקרה אתי.
זאידה מחרז: אני קרובה לגיל ארבעים ורק עכשיו נפתחו לי העיניים והתחלתי להבין עד כמה יש הפליות בין גבר לאישה במגזר שלנו, בחינוך החברה שלנו.
זאידה מחרז: רק עכשיו אני מעכלת שאני אדם ששווה לגבר ולא כפי שחונכתי מאז ילדותי ונתנו לי להרגיש שאני נחותה מהגבר.
זאידה מחרז: אני מסתכלת על השנים הכי יקרות לי בחיים ורואה איך שהן עברו בלי להיות עצמי, אלא משרתת את הרצון של האחרים.
זאידה מחרז: אני מתחילה להבין כמה מותרות מקבל הגבר וכמה זכויות נגזלו ממני כאישה.
זאידה מחרז: אני רוצה להדגיש שזאת הנורמה אצל הנשים אצלנו במגזר שלנו.
זאידה מחרז: עכשיו, על בניית הפרויקט שלנו ריהאם תדבר.
זאידה מחרז: תודה.
ריהאם רוחן: אני מעוספייה, אני סטודנטית למשפטים, שותפה של זאידה בפרויקט.
ריהאם רוחן: קודם כל רציתי להדגיש משהו שנראה בעיניי מאוד חשוב ומאוד מכריע: מציאות חיי שונה כנערה נוצרייה ממציאות חייה של נערה דרוזית וממציאות חייה של נערה מוסלמית ואני רוצה בזה להגיד לכם לוגמה שנראית לי דבר טריוויאלי בחיים וזה שכנערה נוצרייה, אני יכולה לצאת מהבית לגור במעונות כדי להמשיך את הלימודים האקדמיים שלי.
ריהאם רוחן: נערה דרוזית, למשל, לא יכולה לעשות את זה.
ריהאם רוחן: וכך למשל לא מתאפשר לה להתקדם בחיים ולהתמקצע בתחום מסוים.
ריהאם רוחן: מפעילותנו בשטח זיהינו את הצורך בפרויקט הזה.
ריהאם רוחן: הצורך בא מהמצב שנמצאות בו הנערות האלה, מצב של קונפליקט מאוד רציני והדרך שהבנות האלה מתמודדות עם הקונפליקט הזה זה למצוא לעצמן כל מיני הצדקות שהן לא אמיתיות והן לא נכונות.
ריהאם רוחן: למשל, במקום שאחת תגיד 'מגבילים את החופש שלי', תתאר את תחושת המחנק הזו שהיא מרגישה, היא אומרת 'ככה הם מגינים עליי'.
ריהאם רוחן: לצורך הזה התחלנו למצוא מענה בשטח דרך סדנאות והרצאות שאנחנו מעבירות בבתי ספר, עם שתי קבוצות של בנות, קבוצות פיילוט, בשני בתי ספר.
ריהאם רוחן: קבוצה אחת בחטיבת ביניים ובתיכון בעוספייה, בכרמל, וחשוב לי להדגיש שהסדנאות האלה מועברות על ידי נשים מתנדבות, פעילות בארגונים שונים, וזה, לצערנו, מחוסר משאבים ובגלל שאין תוכניות חינוכיות דומות במגזרים, לא בבתי הספר ולא במסגרות אחרות.
ריהאם רוחן: הנשים האלה, בסדנאות, מעבירות תכנים בנושא של אלימות במשפחה, הטרדה מינית, תפיסת הזהות, העצמת הנערות מבחינת האישיות והעלאת המודעות שלהן בכל מה שנוגע לזכויות המעוגנות בחוקים, שתהיה לבנות האלה לפחות נגישות לחוקים האזרחיים שלנו ולא רק ידיעה.
ריהאם רוחן: בסוף חשוב לי להגיד שאנחנו רואות את הצורך שפרויקט כזה יהיה ממוסד ואנחנו חושבות שמערכת החינוך היא המערכת היחידה שיכולה באמת ודרכה נוכל להגיע לבנות האלה ודרכה נוכל להשיג באמת את המטרות של הפרויקט שלנו, כי למעשה החברה לא מעוניינת להשיג את המטרות האלה והיא מעוניינת לקבע את המצב.
גדעון סער: אני לא רוצה תגובות של המשרדים, אני רוצה לשמוע קודם ואני חושב שאנחנו גם צריכים לשבת על זה עם שרת החינוך.
גדעון סער: אני מתכוון לשוחח איתה בנושאים האלה.
ביאדי ראידה: אני אמא לארבעה ילדים, חונכת לזכויות, חלמתי ועדיין אני חולמת---
גדעון סער: גם בפרויקט של אחותי הקטנה?
ביאדי ראידה: זה פרויקט לחלוטין שונה, זה הכנה לבית המשפט לענייני משפחה.
ביאדי ראידה: חלמתי ואני עדיין חולמת ומקווה לשיפור זכויותיהן של נשים ערביות בישראל בנושא אישות ודיני משפחה.
ביאדי ראידה: אנו צוות חונכות לזכויות וסטודנטיות למשפטיות, ערביות ויהודיות, חילוניות ודתיות, המפעילות יוזמה חדשה שמטרתה העלאת מודעות בקרב נשים ערביות ויהודיות לזכויותיהן וקידום גישה מהירה ונוחה לבתי המשפט לענייני משפחה, וזאת באמצעות הקמת עמדת סיוע בבתי משפט לענייני משפחה בחיפה והעברת ערבי עיון.
ביאדי ראידה: פעילותנו היא פרי יוזמת ארגון אית"ך-מעקי, משפטניות למען צדק חברתי, ועד הפעלה לשוויון בענייני אישות, אוניברסיטת חיפה ובתי המשפט, היחידה לקשרי הקהילה.
ביאדי ראידה: בהמשך תדבר השותפה שלי בפרויקט שרית דניאלי ונסרין אעלימי, עורכת דין.
שרית דניאלי: אני פמיניסטית, נשואה ואם לשני בנים.
שרית דניאלי: הייתי רוצה קודם להגיד שהחיבור בין ערבים ליהודים בפרויקט אחד משותף הוא בפני עצמו מיוחד.
שרית דניאלי: אני אמשיך את מה שראידה אמרה.
שרית דניאלי: אני רוצה פשוט שתבינו, כי בעצם העמדה קיימת ופועלת מזה שלושה חודשים.
שרית דניאלי: המטרות שלנו לטווח הארוך זה הקמה והפעלה של עמדות סיוע נוספות בבתי משפט לענייני משפחה.
שרית דניאלי: היוזמה הזאת ננקטה לאור מצבן של נשים באוכלוסיות מוחלשות, הן מבחינת המודעות שיש להן לגבי הזכויות שלהן והן לגבי מה שמוענק להן לפי חוק.
שרית דניאלי: יש לציין שמטרת העמדות היא פארא משפטית, וזאת בכדי שלא לפגוע בייחוד המקצוע.
שרית דניאלי: העזרה שמוצעת בעמדה שלנו היא בהבנה ובמילוי של כל מיני טפסים שעוסקים בענייני משפחה, כמו צווי הגנה, צווי הרחקה וכולי שזה בעיקר מה שאנחנו עוזרות לאותן נשים שפונות אלינו.
שרית דניאלי: העלאת מודעות, שאני חושבת שזה הדבר החשוב ביותר.
שרית דניאלי: העלאת מודעות בקרב נשים בכלל ונשים ערביות בפרט, לזכותן לפנות לבית משפט לענייני משפחה בנושא המעמד האישי, פרט לנישואין וגירושין.
שרית דניאלי: הקמנו תחנת סיוע בבית המשפט לענייני משפחה בחיפה והתופעה שנתקלנו בה היא שלמרות תיקון חוק בית משפט לענייני משפחה בשנת 2001 שאיפשר גם לאוכלוסייה הערבית לפנות לבית משפט לענייני משפחה, זכות שהיתה נתונה בעצם רק לאוכלוסייה היהודית עד אז, בפועל מה שקורה שאחוז מאוד קטן פונה לבית המשפט לענייני משפחה ולאחר מכן כשאני אסיים יש לי עוד משהו אחד לומר, אז עורכת דין נסרין תמשיך את הדברים.
שרית דניאלי: מה שהיינו מאוד רוצות זה עריכת ימי השתלמות לשופטות ושופטים בבתי המשפט לענייני משפחה שבהם יפורטו הצרכים המיוחדים של האוכלוסייה הערבית והמצב החברתי והכלכלי המיוחד לנשים בקרב האוכלוסייה.
שרית דניאלי: למרות שהחוק תוקן, ברור שהמערכת אינה מוכנה עדיין לקלוט את הנשים הערביות שייפנו לבית המשפט וזאת מאחר שאין שופטות ושופטים שיכולים להבין לעומק את המורכבות החברתית והרגישות הבין תרבותית של האוכלוסייה וצרכיה המיוחדים.
שרית דניאלי: דבר נוסף, הובלת קמפיין לשם מינוי שופטות ערביות, נוצרות, מוסלמיות ודרוזיות, לבתי המשפט לענייני משפחה ובכלל.
גדעון סער: יש שופטות בנות מיעוטים?
נסרין אעלימי: יש שופטות גם בחיפה וגם בנצרת, אבל זה מעט מאוד.
נסרין אעלימי: יש רשמת או שופטת בבית משפט, לא חושבת שבמשפחה הם.
נסרין אעלימי: יש שופט ערבי במשפחה שהתמנה לפני שנתיים, אבל אין מספר מספיק.
שרית דניאלי: אנחנו מאוד היינו רוצות ופונות אליכם בתקווה שתוכלו להעניק סיוע ותמיכה כלכלית לשם הגשמת החזון הזה, יצירת תנאים פיזיים להקמת עמדות נוספות ברחבי הארץ, יצירת תוכנית רב שלבית שכוללת העברת ימי עיון לשם העלאת מודעות, שוב, של נשים מקרב האוכלוסייה ולנסות, כמובן, ואני חושבת שזה הכי חשוב, להכשיר שופטים ועורכי דין כדי שיוכלו להפנים את צורכי אותן נשים ולתת להן מענה.
שרית דניאלי: תודה רבה.
נסרין אעלימי: בחרתי דווקא לפתוח בציטטה : 'לא קל להיות שונה בתוך חברה מסורתית, קשה אף יותר לנסות לשנות חברה מסורתית ולתנועות לזכויות להנהיג אותה.
נסרין אעלימי: הדבר אינו קל לרבים, אך קשה שבעתיים כאשר מתכנני השינוי וגורמיו הן נשים.
נסרין אעלימי: בכדי להיות מודעות ליכולת האישית, בכדי להיות מודעות ליכולת לממשה ולהמירה לכוח חברתי ופוליטי, עוברות נשים מנהיגות תהליך של פריצת מעצורים פנימיים הנכפים על החברה בשל המסורת, המשקעים ההיסטוריים והפוליטיים'.
נסרין אעלימי: אז כולנו כבר מכירות את הקושי הזה, כולנו התמודדנו אתו באחד מהשלבים של החיים שלנו, אבל מה שמאפיין את רוב הנשים שנמצאות פה שבעצם הן עברו את פריצת המעצורים האלה והן כבר לוקחות את החלק של העשייה ושל השינוי החברתי.
נסרין אעלימי: אני דווקא רציתי להתמקד בעניינים מאוד קונקרטיים שיכולים להיות מקודמים בוועדה שקשורים בפרויקט של תחנת בית המשפט לענייני משפחה.
נסרין אעלימי: בשנת 2000 נתנה ועדת ביילין, שמונתה על ידי שר המשפטים בזמנו, יוסי ביילין, המלצה להקים בית משפט בתוך מרכזי האוכלוסייה הערבית ודווקא נבחרה העיר טייבה.
נסרין אעלימי: מאז עברו שש שנים וכלום לא נעשה.
נסרין אעלימי: בינתיים לא הוקם וכמובן שאין עדיין תוכניות להקים את בית המשפט והרבה ועדות שמוקמות, נותנות המלצות ומשקיעים הרבה תקציבים בפעילות של הוועדות עצמן שיכלו אולי לחשוב על השקעה במקום יותר טוב, אבל ההמלצות האלה לא מתממשות ולא נמצאות בשטח.
נסרין אעלימי: אנחנו, מפה, מהוועדה לקידום מעמד האישה, קוראים לוועדה לקחת חלק בקידום מימוש ההמלצות של ועדת ביילין, מכיוון שאי אפשר לבוא ולטעון שנשים יוכלו לפנות במספרים רבים מבלי שהמערכת הזו נגישה לנשים הערביות.
נסרין אעלימי: במידה וזה יהיה תלוי בנסיעה של שעה, שעה וחצי, הן לא יעשו את זה.
נסרין אעלימי: מכיוון שהן לא ניידות, גם מבחינה כלכלית זה הון מבחינתן ונשים יבחרו אולי ללכת להוצאה היותר קלה שזה ללכת לבית הדין הדתי שנמצא בסמוך.
נסרין אעלימי: זה אחד הנושאים.
נסרין אעלימי: נושא שני שאני רוצה להתייחס אליו זה הצורך בלהפסיק את הרגישות התרבותית כלפי הנשים הערביות ולהגיד ש'אתן קהל ייחודי ובעל צרכים מיוחדים'.
נסרין אעלימי: הרגישות התרבותית הזאת נמצאת רק כאשר מדובר על זכויות של נשים והיא לא נמצאת בשום נושא אחר, כשמדברים על נושאים של ביטחון או על כל נושא אחר.
נסרין אעלימי: היא נמצאת רק כשמדברים על זכויות נשים.
נסרין אעלימי: ואת זה אנחנו מכירים מהפסיקה של בתי המשפט, אפילו בית המשפט העליון.
נסרין אעלימי: כשמדברים על ביקורת על בתי הדין הדתיים, למשל.
נסרין אעלימי: אז שם אנחנו מרגישים שבשל הרעיון של הרגישות התרבותית והיחסיות התרבותית, הנשים האלה משלמות את המחיר פעמיים.
נסרין אעלימי: פעם אחת בתוך המסורת שלהן, בתוך החברה שלהן ופעם שנייה כשהחברה בכללותה, החברה כאילו-הישראלית המערבית, מתייחסת אליהן גם בתור משהו ייחודי ולא רוצה להתערב בתוכו.
נסרין אעלימי: הפסיקות של בית המשפט, בית הדין השרעי, כפי שעלה מקודם, לא עוברות ביקורת של בית הדין וכמובן שהן לא מפורסמות ולא נגישות למחקר אקדמי, ואת זה אנחנו רואים.
נסרין אעלימי: אנחנו רואים את זה כשהם מתעלמים לא פעם ולא פעמיים מחוקים של הכנסת שמכוונים אליהם.
נסרין אעלימי: דווקא היום אנחנו מייצגות בבית הדין הגבוה לצדק חברתי, עכשיו ממש בשעה זו בבית הדין הגבוה לצדק מיוצגת אישה שנשללה ממנה אחזקת הילדים שלה מכיוון שהגיעו לגיל השרעי שכבר הם עוברים לאחזקה של האבא, למרות שחוק הכשרות המשפטי והאפוטרופסות קובע שהמבחן הוא מבחן טובת הקטין, הוא שקובע לאן ילכו.
נסרין אעלימי: אז הפסיקות של בתי הדין השרעיים לא מבוקרות, הם לא אוכפים את החוק והם גם לא מפורסמים, כמובן.
נסרין אעלימי: אנחנו קוראים ליוזמת חוק שיופנה לפרסום של פסקי בתי הדין השרעיים וגם בכלל, בתי הדין הדתיים בכללותם, כצעד שיכול לפתוח אותם לביקורת.
נסרין אעלימי: לגבי תיקון החוק, תיקון מס' 5 לבית המשפט לענייני משפחה.
נסרין אעלימי: זה תיקון שהתחיל מוועד הפעולה לשוויון בין המינים בשנת 95', על רקע של הקמת בית המשפט לענייני משפחה שבעצם סמכות הגישה שלהם ניתנה רק לדרוזים וליהודים והמוסלמים והנוצרים הוקצו מהנגישות הזו.
נסרין אעלימי: לקח לוועד שש שנים, שש שנים תמימות, של ניהול מאבק על מנת לתקן את חוק בית המשפט לענייני המשפחה וזאת תוך הסטה, וזה הגיע אפילו עד כדי הוצאת פאתוו'ה, שזה פסק הלכה נגד הנשים העובדות בתוך החברה, מכיוון שהן כאילו מנסות לשבור את הסטטוס-קוו מסביב לכל ענייני המעמד האישי.
נסרין אעלימי: אתה פתחת ואמרת שהעניינים של תעסוקה ושכר הוגן הם העניינים הכי חשובים.
נסרין אעלימי: אני דווקא חולקת.
נסרין אעלימי: דווקא חולקת מכיוון שענייני המעמד האישי הם בעצם אלה שרלוונטיים לכל אחד ואחת מאיתנו.
נסרין אעלימי: 58% מהנשים היהודיות עובדות, לגבי שאר ה-48%, זה לא כל כך מעניין אותם עניין שכר הוגן.
נסרין אעלימי: לגבי נשים ערביות זה עוד הרבה יותר: רק 20% מהן עובדות, 80% בכלל לא בקטגוריה שנכללת לגבי זכויות עבודה.
נסרין אעלימי: אני חושבת שענייני מעמד אישי צריכים להיות בכותרת של המאבקים של הוועדה לקידום מעמד האישה, מכיוון שהם אותם נושאים שקריטיים והכרחיים עבור כל אחת ואחת מאיתנו והנחיתות של נשים באותם נושאים היא הכי מורגשת שיש.
נסרין אעלימי: אם יישאר אחר כך זמן אז אני ארצה להתייחס לחקיקה שיכולה להיות מקודמת על ידי הוועדה לקידום מעמד האישה.
נסרין אעלימי: תודה.
גדעון סער: בסדר, הצעה אחת שנוגעת לפרסום פסקי דין, תכינו נייר בכמה נקודות, גם אם לא נגיע לזה, נקיים עוד ישיבות, לא הכול נגמר ביום אחד.
רויטל קישינבסקי: אני סטודנטית למשפטים באוניברסיטת חיפה, ואני חלק מצוות פרויקט שנקרא "את לא לבד" ואנחנו פועלות לשם הקמת קרן פיצויים לנפגעות עבירה בכלל, בשים דגש על נפגעות תקיפה מינית ונפגעות של אלימות במשפחה, ובעיקר לשם הקמת מנגנון של סיוע נפשי ארוך טווח לאותן נפגעות.
רויטל קישינבסקי: אני מדברת בלשון נקבה, מאחר שמרבית הנפגעות הן נשים, אבל כמובן שזה חל גם לגבי גברים.
גדעון סער: אם הרבה נשים או הרבה נפגעות הגישו תביעות נזיקין, אז---
רויטל קישינבסקי: אני אתייחס לזה, אבל לא נכון שמרבית הנפגעות מגישות תביעות נזיקין.
גדעון סער: יש מטרידים שהם מטרידים במקום עבודה.
רויטל קישינבסקי: אני מיד אתייחס לזה.
רויטל קישינבסקי: לפני שאני אתאר את תמונת המצב העגומה לגבי ענייני הפיצוי והסיוע שהם נגישים כרגע, אני רוצה קצת לספר לכם מה המספרים.
רויטל קישינבסקי: לפי נתוני סיוע החוק כל אחת מארבע נשים היא נפגעת אונס, אחת מכל שש נשים היא נפגעת גילוי עריות, אחד מכל שבעה גברים הוא נפגע של תקיפה מינית.
רויטל קישינבסקי: בחישוב מהיר, אם בחדר הזה יושבות כשלושים נשים, יש כאן לפחות שש נשים שהן נפגעות של תקיפה מינית, ויש כאן חמש נשים שהן נפגעות של גילוי עריות.