GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דורית אורגד: מעת לעת נפוצות שמועות שהאחים האבודים נחבאים בלב יערות העד, מוסתרים מעבר להררי החושך, נודדים במדבריות עזובים בארצות נידחות.
דורית אורגד: אבל המשלחות שיוצאות לחקור חוזרות תמיד בידיים ריקות.
דורית אורגד: שום סימן לא הותירו האחים בלכתם.
דורית אורגד: גם את הסמבטיון לא הצליחו המשלחות לגלות, אך איש לא מטיל ספק שהוא קיים, גועש בימי החול כוולקן, וביום השביעי שורה עליו קדושת שבת.
דורית אורגד: האבנים שמשליך הנהר ממעמקיו בימי המעשה מתגלגלות בעולם.
דורית אורגד: במשך השנים משתנה צורתן אבל תכונותיהן לא משתנות.
דורית אורגד: אבני הכעס, גם כשהן נעשות לאבקה שאנחנו נושמים, גורמות לרוגז.
דורית אורגד: אבני העליזות מפיצות הרגשה טובה.
דורית אורגד: אבני הצער מביאות דמעות.
דורית אורגד: אבני האושר מעלות חיוכים.
דורית אורגד: אבני הקנאה מחמיצות פנים, ויש אבנים שהן גם משמחות וגם מעציבות, תלוי איך מתייחסים אליהן.
דורית אורגד: אבני יהלום לדוגמה, יש שמביאות שמחה ויש שהופכות לאבני מריבה.
דורית אורגד: ואילו האבנים בשם נרי שמשתמשים בהם לבנייה, אף שהן אבנים פשוטות עשויות לשמח יותר מאבנים יקרות.
דורית אורגד: אבני הסמבטיון שונות זו מזו, אך יש לכולן תכונה משותפת, כל אבן נמשכת לזו שדומה לה.
דורית אורגד: ספירים נמשכים לאבני אודם ומשתפצים יחד בטבעת אחת.
דורית אורגד: אבני שיש נצמדים לאבני בנייה ונעשים בנין מגורים.
דורית אורגד: אבני צער מתלכדים בלב עם אבני כאב.
דורית אורגד: חלוקי נחל נעימים למגע, מושכים אליהם אבני שמחה.
דורית אורגד: לולא אבני המידה הנכונה היו שאר האבנים מתלכדות לקבוצות והיו נלחמות זו בזו.
דורית אורגד: אבני המידה הנכונה מבדילות בין האבנים האחרות, שמות גבולות לעצב, לשמחה, לקנאה, מבדילות בין ימים רגילים לשבתות וחגים.
דורית אורגד: באבנים האלו, באבני המידה, צפון סוד הנהר המופלא.
דורית אורגד: האבנים האלו מצויות בכל מקום, אבל הן מתגלות רק למי שחושב עליהן ומחפש תשובות.
דורית אורגד: המוצא אבן כזאת, ומניח אותה על לוח לבו, מרגיש הרגשה של שבת וכאילו הוא שט על הסמבטיון שנח מזעפו".
דורית אורגד: ראומה, אני חושבת שאת ניחנת באבן המידה הטובה, ואני מאחלת לך הרבה אבני אושר, שמחה.
דורית אורגד: אבן יצירה, דיברו כאן על ספר, אני אשמח לשתף איתך פעולה.
ראומה ויצמן: תודה רבה.
יעל דיין: אני חוזרת להרכב הקאמרי של חיל החינוך והנוער, אל יעל והדר, רוני וגריגורי שינגנו את "מקום לדאגה", לחן מתי כספי.
יעל דיין: (התזמורת מנגנת) (מחיאות כפיים) היו"ר יעל דיין: אני מודה לרביעיה שעוד תסיים את האירוע איתנו.
יעל דיין: אני מבקשת את דודו דותן לעלות לבמה.
יעל דיין: לא ידעתי אם אתה צריך איזה שהם סידורים, אביזרים או רק את עצמך ואותנו?
דודו דותן: אני לא צריך שום אביזרים, אני יושב פה וחושב, איך אני משתלב בתוך הענין הזה.
דודו דותן: מלבד ד"ר קדמן אני היחיד שהוא לא יושבת ראש של משהו, ולא נשיאה של משהו, ואני אגיש מחאה לוועדה למעמד הגבר למה דחקו אותי כל כך מאוחר.
דודו דותן: ישבתי כאן ושמעתי המון המון דברים נהדרים, וכולם סיפרו דברים שהם ודאי יודעים, מנתונים שנאספו ומסיפורים.
דודו דותן: ברשותכם, אני אעשה דבר שיעלה לי קצת בריאות, כי כבר הלב שלי רץ, ואני אספר עדות אישית על ההיכרות עם ראומה שהיא בעצם הסיפור, למה כולם כל כך אוהבים את ראומה?
דודו דותן: באחד הימים הוצאתי ספר על ילד קטן שאותו הזכירה גברת ויצמן.
דודו דותן: בהוצאה החליטו להביא את הספר לנשיא המדינה.
דודו דותן: פנו אל הנשיא, והזמינו אותי.
דודו דותן: לקחתי את כל בני משפחתי, שלבשו לבן – כך אנחנו נוהגים כשאנחנו נפגשים עם נשיאים – ובאנו לירושלים.
דודו דותן: התקבלנו בבית הנשיא, ישבנו יחד עם הנשיא בטרקלין, הגישו לנו מיץ תפוזים, ועזר אמר לילדים, אל תשתו, זה תרכיז, כשתצאו אבא יקנה לכם מיץ אחר.
דודו דותן: (צחוק באולם) אחר כך פגשנו בחוץ את ראומה שהתנצלה ואמרה שיש לה התחייבות אחרת.
דודו דותן: זה היה מיפגש מאוד מרגש, פגשנו את הנשיא, את רעייתו, ראינו את המשכן.
דודו דותן: אני זוכר שבדרך חזרה לתל אביב, הילדה הקטנה שלי שאלה אותי, אבא, מתי נגור בירושלים?
דודו דותן: אמרתי לה, אם פעם אהיה נשיא אז נגור בירושלים.
דודו דותן: חשבתי לעצמי, זו אחת מהפגישות הרבות שבטח הנשיא קיים במשך היום, וקיבל את ספרי.
דודו דותן: שבוע אחר כך, אני מקבל טלפון, לא הייתי בבית, והטלפון נקלט במכשיר ההקלטה האוטומטי.
דודו דותן: לחצתי על הכפתור, ואני שומע: שלום דודו, מדברת ראומה מבית הנשיא, אנא חזור אלי.
דודו דותן: הייתי בטוח שציפי שביט עובדת עלי.
דודו דותן: טילפנתי לבית הנשיא, ואכן הגברת ויצמן אומרת לי: דודו, קראתי את הספר שלך והתרגשתי.
דודו דותן: עזר חייב לקרוא אותו.
דודו דותן: אני אכריח אותו לקרוא אותו.
דודו דותן: אמרתי לה, תודה רבה.
דודו דותן: יום ראשון, שבע בבוקר, טלפון, מדברים מבית הנשיא.
דודו דותן: שלום דודו, אני שומע את קולו של עזר- הייתי בטוח שזה טוביה צפיר - דודו, עשית לי את השבת.
דודו דותן: ראומה הכריחה אותי לקרוא את הספר, והצליחה.
דודו דותן: ועוד הוא אומר לי, החלטנו לקנות כמה ספרים ולחלק אותם לידידים שלנו.
דודו דותן: אגב, לפני כמה חודשים פגשתי מישהו מאור עקיבא, והוא אמר לי, עליך אני כועס.
דודו דותן: שאלתי אותו למה?
דודו דותן: והוא אמר לי: הנשיא ורעייתו היו בחתונה שלי, ואתה ידע מה הם הביאו לי מתנה?
דודו דותן: את הספר שלך.
ראומה ויצמן: לא נכון, לא נכון.
דודו דותן: מי שקרא את הספר, יודע שהוא בעצם סגירת מעגל של ילדות קשה של ילד מנודה, ילד מוכה, ילד עני, והנצחןן שבא בסופו.
דודו דותן: הבנתי שבספר הזה יש איזה סוג של מסר, לכן אולי משפחת הנשיא כל כך אהבה את הספר.
דודו דותן: ובאמת, חשבתי שנגמרו לי המעגלים של הקושי.
דודו דותן: ויום אחד הבן שלנו חלה מאוד - קשה לי לדבר על זה למרות שעכשיו הכל בסדר – והשמיים נפלו.
דודו דותן: החלטנו שנשמור על זה בסוד, כי אני צריך להצחיק אנשים, ולא חשבתי שאפשר לעלות על הבמה כבדרן ושאנשים יתלחשו, הבן שלו חולה, הבן שלו חולה.
דודו דותן: זה היה סוד.
דודו דותן: מלבד הקרובים אלינו ממש, איש לא ידע.
דודו דותן: ויום אחד טלפון מראומה.
דודו דותן: דודו, תגיד, מה שמעתי, הבן שלכם חלה?
דודו דותן: סיפרתי לה במה הוא חלה והיא ביקשה למסור לו החלמה, ולחזק את אשתי ובני הבית.
דודו דותן: מאוד התרגשתי.
דודו דותן: רעיית הנשיא מברכת אותי?
דודו דותן: מי אני?
דודו דותן: כעבור שבועיים היא שוב מתקשרת, ושואלת: מה חדש?
דודו דותן: במה אפשר לעזור?
דודו דותן: ואז סיפרתי לה על המחלקה המופלאה הזאת של מחלקת הילדים בבית חולים שניידר שלא מזמן ביקרנו שם גם עם הגברת נאוה ברק – וכשאני אומר ביקרנו, אז זה הגברת ברק, אני והילארי קלינטון.
דודו דותן: זה מקום מופלא.
דודו דותן: לאורך המיפגש הזה הזכירו את הענין של מריבות וריבים, במקום המיוחד הזה אתה רואה ילדים ערבים, חרדים, יהודים, חילונים, רוסים עולים חדשים, ילדים אתיופים, כולם נלחמים לא אלה באלה אלא נלחמים על העיקר, על החיים.
דודו דותן: וסיפרתי לגברת ויצמן על אותה מחלקה עם הילדים הקרחים, בלי הגבות ובלי הריסים, והיא התרגשה ושאלה, ואיך אפשר לשמח?
דודו דותן: אמרתי, יש שם מצוקה, אין שם מספיק מכשירי טלוויזיה.
דודו דותן: תמיד אזכור את השיחה הזאת.
דודו דותן: השיחה התקיימה ביום ראשון, וביום שלישי בבוקר טילפנו אלי מחנות בתל אביב ואמרו לי, יש לך משלוח מקרן בית הנשיא.
דודו דותן: מיהרתי לשם, וחיכו שם חמשה מכשירי טלוויזיה ווידאו למחלקה.
דודו דותן: זאת לא היתה מחווה אלי, זו היתה מחווה לילדים.
דודו דותן: אחר כך גילו לי שהיא עשתה ועושה את זה גם במקומות אחרים.
דודו דותן: היום רבים בכנסת מי התגייס ומי לא התגייס.
דודו דותן: הבן שלי שהיה חולה, התנדב לצה"ל, הוא לובש מדים.
דודו דותן: אני חושב שזה רק בזכות אנשים כמו משפחת ויצמן שנטעו אהבה, נדיבות, בטחון והעניקו לו ולאחרים את התחושה הנפלאה הזאת.
דודו דותן: אני כל הזמן מתלבט, מה זה השם הזה ראומה?
דודו דותן: איך אפשר להשתמש בו כשרוצים לכתוב איזה שיר או משהו.
דודו דותן: אז יש לי ארבע שורות בראשי, ברשותכם, ובהם אסיים.
דודו דותן: ראו מה צנועה היא.
דודו דותן: ראו מה טובה.
דודו דותן: ראו מה גדולה אהבתנו.
דודו דותן: ראי מה גדולה התודה.
ראומה ויצמן: דודו, רק בריאות, באמת.
יעל דיין: תודה רבה לדודו, עם הרבה אהבה לך ולרעייתך שנמצאת כאן.
יעל דיין: אני מבקשת לשאול, האם הגברת שולה מולא, מנהלת האגודה הישראלית למען יהודי אתיופיה נמצאת?
יעל דיין: איבדנו אותה במחצית הדרך, היא היתה אמורה לבוא, אני מניחה שנבצר ממנה להגיע, ואני מתנצלת.
ראומה ויצמן: אני רוצה באמת להוסיף.
ראומה ויצמן: בנאום שהכינותי לא כללתי את עולי אתיופיה.
ראומה ויצמן: אז קודם כל זה בגלל שאני לא מפלה, במקרה, העולות מרוסיה, זה פשוט צירוף מקרים.
ראומה ויצמן: אבל, באחרונה, בחודשים הגרועים, כפי שאמרתי, השום והחאמסות לא עזרו, קיבלתי פתאום המון תקשורת.
ראומה ויצמן: הייתי שבע שנים בתפקיד, ולפעמים באמת, לדבר מאוד טוב, הייתי צריכה להתחנן שהתקשורת תבוא, תיתן כיסוי, למען יראו, ידעו, יחקו, אבל הם לא באו.
ראומה ויצמן: בחודשים האלה, לאן שבאתי, התקשורת היתה.
ראומה ויצמן: למשל, פתחתי מועדון קטן בחדרה לעולי אתיופיה, כל הערוצים היו, כל התקשורת היתה.
ראומה ויצמן: אמרתי, לפחות זכינו מזה.
ראומה ויצמן: זו רק הערת ביניים.
ראומה ויצמן: אבל אני באמת מצטערת ששולה לא נמצאת כאן.
ראומה ויצמן: אחד הדברים הראשונים שעשינו בבית הנשיא, היה לקבל עובד מעולי אתיופיה.
ראומה ויצמן: אמרתי, אני רוצה עובד או עובדת מעולי אתיופיה.
ראומה ויצמן: שאלו אותי, לנקיון?
ראומה ויצמן: לגינון?
ראומה ויצמן: אמרתי: לא, אקדמאי או אקדמאית.
ראומה ויצמן: אני רוצה שיראו שיש בבית הנשיא עובד או עובדת מעולי אתיופיה.
ראומה ויצמן: ובאמת, יש לנו את סבינה שעובדת כבר כמה שנים והיא ממש אשף מחשבים אצלנו, וכולם מאוד אוהבים אותה.
ראומה ויצמן: דבר דומה.
ראומה ויצמן: במיפגש עולים חדשים שהיה בבית הנשיא, עולה מאתיופיה ישב עם עולים מרוסיה.
ראומה ויצמן: עזר ניגש ושאל אותו: מה עשית?
ראומה ויצמן: מה אתה עושה?
ראומה ויצמן: והוא השיב ואמר: הייתי בצבא, והייתי בקורס במוסקבה.
ראומה ויצמן: אז עזר אמר לו, אתה יודע רוסית?
ראומה ויצמן: אמר, כן.
ראומה ויצמן: ועזר אומר לו: יש כאן עולים מרוסיה שהגיעו לפני שבוע, אני לא מבין כלום, אז אולי תוכל לתרגם לי.
ראומה ויצמן: והאתיופי תירגם.
ראומה ויצמן: אחר כך שאלתי אותו, מה אתה עושה?
ראומה ויצמן: והוא אמר לי: אני עובד בכנסת.
ראומה ויצמן: אמרתי, יופי.
ראומה ויצמן: והוא עונה לי ואומר: כן, אבל אני עובד בגינון.
ראומה ויצמן: ואני מדברת על אדם עם תואר אקדמאי, מדבר היטב אנגלית, היטב רוסית, היטב אמהרית, וכבר עברית.
ראומה ויצמן: למחרת בבוקר אמרתי לעצמי, ראומה, את רעיית נשיא או לא?
ראומה ויצמן: תשתמשי קצת בפרוטקציה.
ראומה ויצמן: טילפנתי לשבח וייס שהיה יושב ראש הכנסת, אני רוצה רק להגיד לכם, מאחורי הקלעים איך הולכים דברים.
ראומה ויצמן: אמרתי לו, שבח, תשמע, עובד אצלכם זה וזה, עולה מאתיופיה, הוא עובד בגינון, והוא נורא רוצה להיות סדרן או מדריך לקבוצות שמגיעות לכנסת.
ראומה ויצמן: ושבח וייס אומר לי: תראי, זה לא כל כך פשוט, כי רוב הקבוצות שבאות דוברות רוסית.
ראומה ויצמן: אמרתי: הוא דובר רוסית.
ראומה ויצמן: והיום ברוך עובד בקבלה, והוא מאוד גאה.
יעל דיין: אני רוצה להזמין את הגברת צביה - - - ואחריה את הגברת ענת פבריקנט, בשם הספורטאיות וחברת הסגל האולימפי.
יעל דיין: צביה, בבקשה.
צביה: מספרים שכאשר סטאלין, טרומן וויצמן נפגשו, אמר סטאלין: אני נשיאה של הגדולה במדינות תבל.
צביה: אמר טרומן: אני נשיאה של העשירה במדינות תבל.
צביה: אמר ויצמן: ואני רבותי, נשיא של מיליון נשיאים.
צביה: וגם עזר אחיינו, ורעייתו ראומה הם נשיאיהם של מיליוני נשיאים, ואנחנו הרי יודעים עד כמה זה קשה.
צביה: מטרתה של הנשיאות, בשלום ובמלחמה, לא צריכה לזכות בתהילת השליטים כי אם באושרם של האנשים הפשוטים, האזרחים.
צביה: העם היהודי, אמר בן גוריון, הוא אלי היחיד הזוכר לא רק את אבות האומה אלא גם את אמותיה: שרה, רבקה, רחל ולאה שאינן נופלות בערכן מאברהם יצחק ויעקב.
צביה: וכך ראומה לא תיזכר כאשתו של אלא בזכות עצמה.
צביה: בזכות הערכים שיצקה ראומה לתפקידה ולבית.
צביה: ראו מה.
צביה: ראו מי היא, וראו מה היא עושה.
צביה: ראומה, ככל מנהיג אמיתי עיצבה את פעולותיה על פי דמותה, מידותיה ותפיסתה.
צביה: היא צעדה בביטחה, בצניעות ובאצילות וניסתה להבטיח לא רק את תהילת השליטים אלא את אושרם של האנשים הזקוקים ליד המושטת של בית הנשיא.
צביה: היא נראתה ליד מיטת חולי בבית חולים, בבית משפחה שכולה, ובכל מקום ששם נדרשה ידה.
צביה: מלתה הטובה ועזרתה המעשית.
צביה: היא יצרה חזון ואתגר לבית הנשיא כדי שיממש את ייעודו בשירותו לאזרח.
צביה: היא עשתה זאת יחד עם עוזריה, שותפיה.
צביה: במסיבת הפרידה לתת-אלוף אורית אדטו, היום נציבת השב"ס, נגסה ראומה בגזיר של גזר ולא נגעה בכיבוד העשיר.
צביה: יחד איתה, עשתה כך גם ציונה רוזנטל, ראש לשכתה הנאמנה.
צביה: כששאלתי לפשר הדבר, ענתה לי ראומה: אנחנו בדיאטה.
צביה: והוסיפה: שכל העובדות בלשכה שומרות על משטר דיאטה.
צביה: הביחד הזה שנשמע כאילו טריוויאלי, הוא לא רק בענייני דיאטה, הוא בכל מעשה שעשתה ראומה יחד עם חברי לשכתה.
צביה: ראומה אומרת שהיא חלשה במתימטיקה, אבל הרי שיעור קצר.
צביה: גימטריה של שמך מצביעה על התכונות המייחדות אותך.
צביה: ראומה בגימטריה זה 252 ואם תחברו את הספרות 2 5 2 תקבלו מספר 9 שהוא מספר ייחודי ואצל הסינים הוא נחשב כמספר מקודש.
צביה: המאפיין את 9 הוא שכל מספר שנכפיל אותו בו תמיד צירוף ספרות ההכפלה יתנו גם כן את המספר 9.
צביה: למשל, 9 X 14 זה 126.
צביה: החיבור של 1 2 6 נותן 9.
צביה: מספר 9 איפוא מציין עקביות, התמדה ונאמנות למטרה.
צביה: מועצת ארגוני נשים ראתה בראומה ובצוותה שותפים.
צביה: את ימי יום האשה הבינלאומיים קיימנו בבית הנשיא, ואני מוכרחה להודות שעברנו שלבי תחקיר מקדימים מחמירים ביותר לפני שאושר הנושא וכן עיבוד פרטי הפרטים בתקופה הארוכה של ההכנה לאירוע.
צביה: תהליך שבסופו של דבר הביא להצלחת המיפגש.
צביה: ראומה גם הפגינה התעניינות רבה במפעלותינו השוטפות, במניעת אלימות בגיל הרך והוצאת נשים ממעגל העוני.
צביה: היא דאגה להתעדכן כדי להיות שותפה ופעילה, וכך גם תהיי.
צביה: ועל כל אלה אנחנו מודות לך מאוד ראומה, וגם הרשו לי תודה אישית לציונה.
צביה: נמשיך לשמור איתך על קשר בעשייה גם בעתיד.
צביה: התודה והברכה, תחסרי לנו.
ראומה ויצמן: יופי.
יעל דיין: תודה לצביה.
יעל דיין: הייתי יכולה למלא את האולם בספורטאיות, וקפטניות, בעבר בהווה ובעתיד, אבל הייתי חייבת להגביל, ושלומית נירטור בחרה את הנבחרת שלה.
יעל דיין: נמצאות כאן תמר קידר ורותי, ולא אכנס לסנטימנטים אישיים.
יעל דיין: ענת פבריקנט, בשם כל הספורטאיות, בבקשה.
יעל דיין: ענת פבריקנט: אני שייכת לסגל האולימפי שנוסע לסידני.
יעל דיין: שיחקתי גם קצת כדורסל.
יעל דיין: בשמי ובשם הספורטאיות האולימפיות, ובכלל הספורטאיות, אני רוצה להודות לך על המעורבות, ואני מקווה שנחזור עם מדליות ותגיעי גם לשדה התעופה.
יעל דיין: אני שמחה להגיש לך שי קטן, זה הסמל של הוועד האולימפי הישראלי.
יעל דיין: במה את משייטת?
ענת פבריקנט: אני מפליגה במפרשית 470 עם עוד בחורה שקוראים לה שני קדמי, ואנחנו מקוות להביא הרבה כבוד.
ראומה ויצמן: יפה, נקווה.
יעל דיין: שתפליגו, שתגיעו ראשונות, ושתצליחו לנו.
יעל דיין: כל טוב.
ראומה ויצמן: יופי, תודה רבה, ובהצלחה.
יעל דיין: לכיף לי, לכבוד לי ובאהבה לי להזמין את מיכל יופה, בת דודתי, בבקשה מיכל.
מיכל יופה: אדבר ממש בקצרה כי באמת לא ידעתי שזה יהיה ארוך.
מיכל יופה: האמת שבדרכי היום לירושלים חשבתי רק על סבתא רחל.
מיכל יופה: סבתא רחל שלנו אשמה בכל הדברים שנאמרו פה.
מיכל יופה: היא המחצב האמיתי של הקומנדו של נשות משפחות דיין וויצמן, שיש לו פה ייצוג נהדר.
מיכל יופה: נתחיל באחרונה חביבה, תמרי שלי, רחלי של יעל, רות של סבתא, אמא של סבתא ויעל של רות בת דודתי היקרה.
מיכל יופה: סבתא שהיתה מיוחדת, היתה קמה בבוקר ולא חיפשה זכויות כאשה.
מיכל יופה: היא עשתה אותן, היא יצרה אותן, כנהגת ראשונה במדינת ישראל, כאחת שהבריחה - אפשר להגיד בשקט, אני מקווה שאין פה תקשורת - בחזיה רימונים לתוך העיר העתיקה.
מיכל יופה: היא החליטה לשלוח ילדה בגיל שמונה למשמר העמק, דבר שהיה לא רגיל - אמא, היום הגעתי למסקנה שבסך הכל זה לא היה כל כך רע, והתוצאות מהענין הזה בסדר - ופה אנחנו מגיעים למשמר העמק.
מיכל יופה: אני חושבת שמהמחצב הזה של סבתא יצא המון חוזק, המון עוצמה, המון כנות, ומשמר העמק, יצר את אמא כפי שהיא.
מיכל יופה: בעצם, האירוע הכי מכובד שאני זוכרת על סבתא היה היום שקיבלה את אות יקירת ירושלים, פה בירושלים.
מיכל יופה: משה דיין, אביה של יעל ישב אז לידי.
מיכל יופה: היום, אני מרגישה שאמא, באירוע הזה, קיבלה בעצם תואר רוחני של יקירת הנשים במדינת ישראל, לא בפלקטות כאלה או אחרות.
מיכל יופה: אני לא יודעת אם מישהי לפניה הגיעה לתואר הזה.
מיכל יופה: (מחיאות כפיים) אף פעם לא ראיתי במשרד של אמא ואבא שלי או בבית שלהם תארים במסגרות, ואני המשכתי להנהיג את המסורת הזאת.
מיכל יופה: אני חושבת שהתארים שלהם טבועים בכל בית בישראל, אצל כל פצוע בישראל, אצל כל ילד שהם גידלו, ואצל כל אשה שהם עזרו לה.
מיכל יופה: אני מוכרחה לומר שאני לא מרגישה שזאת פרידה, כיוון שבאירוע הזה אנחנו בעצם מנציחים את כל מה שאמא האמינה בו, ואנחנו לא נפרדים מזה.
מיכל יופה: אנחנו נפרדים, אולי, מאמא כאשת ציבור, אבל אנחנו מקבלים את כל הדברים שהיא ייסדה כאשה, כאשה של, ולא כאשה של.
מיכל יופה: אמא, דרך אגב, הרבה שנים חיכיתי כבר לא להיות בת של אבא, אמרתי הוא יפרוש, הוא קצת הזדקן, ועכשיו, אני עוד פעם בת של, הבת שלך.
מיכל יופה: זאת אומרת, נוסף עלי עוד עול, זה בכלל לא קל הענין הזה.
מיכל יופה: אני מאחלת לכל הנשים במדינת ישראל להגיע לשלימות הזאת ולסיפוק הזה ולרגע הזה שאמא הגיעה אליו היום, המון בזכות היושבים פה, הרבה בזכות בת דודתי היקרה.
מיכל יופה: ובאמת, סבתא, שם למעלה, מלה אחת לך.
מיכל יופה: פעם ראשונה שאני מוכרחה להודות שאני לא בטוחה שמשמר העמק היה רעיון כל כך רע, ואני חושבת שהיית מאוד גאה לראות את הבת הקטנה שלך כיקירת כולנו פה.
מיכל יופה: אז נשיקות ואהבה.
ראומה ויצמן: דווקא מאז שעמדתי על דעתי נורא רציתי להיות יקירת הגברים.
ראומה ויצמן: (צחוק בקהל)
יעל דיין: אני מזמינה את ההרכב, לחזור ולתפוס את מקומותיהם.
יעל דיין: קיבלתי בקשות אינספור, וכשאני אומרת אינספור זה בערך מכל אשה שניה שיושבת כאן לומר כמה מלים, ואנחנו ניאלץ לומר תודה, וראומה תאמר תודה, ופשוט, זה בלתי ניתן.
יעל דיין: שושנה, פשוט תיכנסי, ותוך כדי שאני מודה לאחרים תאמרי את דבריך.
יעל דיין: שושנה חורב.
יעל דיין: דרך אגב, מאחרי כל אשה שמבקשת לדבר, מבקשת להודות, מבקשת לברך, יש ארגונים נפלאים ומופלאים.
יעל דיין: שושנה חורב: בשם המועצה לילד החוסה, אלפי הילדים, ובשם האהבה.
יעל דיין: חוץ מזה, בית הנשיא לא הפגיש בינינו, גם לא יפריד בינינו.
יעל דיין: תודה לשושנה חורב.
יעל דיין: נמצאת כאן רותי גלעדי, עם רות רזניק, גם כן, אולי מהמקום שתי מלים.
ראומה ויצמן: אני רוצה להגיד שלילד החוסה יש כרטיסי ברכה מאוד יפים שאפשר לקנות אותם והכסף משמש תרומה, אז לקנות את כרטיסי הברכה האלה במקום להביא פרחים – אני עושה כאן ממש, בלי בושה, אני עושה פרסומת – לחברה שעשתה איך קוראים לזה, היום, לאנצ' או בראנצ', או במקום משהו אחר, זה בהחלט דבר מאוד יפה.
רותי גלעדי: המקלט שהיה לבית, מרות רזניק ואני, יושבת ראש העמותה - - -
ראומה ויצמן: תראו מה זה רותי, הספרים, והבגד, תמיד צבעים אותו דבר.
רותי גלעדי: ב מ ק ר ה.
יעל דיין: תודה רבה לרותי.
יעל דיין: נמצאות כאן, כפי שאמרתי קודם, הרבה חברות שלנו וחברות של ראומה, וחברות של אמא.
יעל דיין: אני במיוחד מודה לאסתר רובין שנמצאת איתנו וטרחה ובאה, ושושנה ארבלי-אלמוזלינו, ואורה הרצוג, והחברות תמר קולק ותמר ברלב.
יעל דיין: אני יכולה לעבור בצורה מסודרת את כולן, אני רוצה גם להזכיר חברה שלנו, רותי גולדמונדס מארצות הברית שבאה במיוחד לאירוע הזה מניו יורק, לא הבינה מלה, טורטרה במשך שעתיים בהבעה של מישהי שמבינה.
יעל דיין: אני רוצה לבקש מההרכב שיחזור לבמה וינגן לנו לסיום את מחר, לחן ומלים – אילו היינו שומעים אותן – נעמי שמר.
יעל דיין: ותודה לכם מראש.
יעל דיין: תודה לכולם, אנחנו נסיים את האירוע בתום הנגינה.
ראומה ויצמן: יפה יעל, ממש נהדר, באמת.
ראומה ויצמן: (התזמורת מנגנת והקהל מצטרף במחיאות כפיים)
יעל דיין: רציתי להעלות נושא שצריך לעניין חלק מהיושבים כאן.
יעל דיין: מחר יפתח בכנסת קורס להגנה עצמית לנשים, לחברות כנסת ולעובדות כנסת.
יעל דיין: אני רואה בזה איזה מנוף.
יעל דיין: אני לא רוצה להעליב כאן אף אחת אבל אני יכולה לדבר בשם עצמי ובשם חברות כנסת אחרות, אני לא חושבת שאנחנו בסיכון שנלך בלילה מאוחר באיזה גן נטוש ונעבור תקיפה מינית.
יעל דיין: זה קוריוז.
יעל דיין: אנחנו מוגנות מכורח התפקיד שלנו, אנחנו נוסעות במכוניות שלנו, אנחנו בדרך כלל נמצאות בחברה ואנחנו לא בדיוק אובייקטים מיניים לתקיפה, בוודאי לא של פדופילים וגם לא של אחרים.
יעל דיין: אבל לצערי יש קו עליה מאוד משמעותי של תקיפה מינית של ילדות ונערות.
יעל דיין: גם ילדים, אבל פחות.
יעל דיין: אני חושבת שהפחד הוא המשתק העיקרי.
יעל דיין: ניתן להתגבר, ולו לכמה דקות, כי זה עניין שבאמת נמדד בשניות לפעמים, על-ידי הדרכה נכונה שתיתן לנערה או לילדה את הרגשת הבטחון, שיש לה איזה כלי להגיד "לא" ולהגיב בסירוב פיסי.
יעל דיין: אפילו בריחה זה סירוב פיסי, ובלבד שהיא לא תהיה משותקת מפחד.
יעל דיין: הייתי מאוד ממליצה שנחשוב על איזה מערכת, החל משנת הלימודים הבאה - ואני יודעת שגברת שלומית ניר-טור עוסקת בזה.
יעל דיין: בשעתו ניסינו להפעיל דבר כזה במתנ"סים וזה היה בהתנדבות, פה ושם.
יעל דיין: צריך לקחת מספר מקומות, לא להוקיע אותם כבעייתיים אלא דווקא אוכלוסיה שיכולה לעכל את זה נכון, ולהתחיל באיזה תוכנית, במודלים של 2-4 מקומות מסוגים שונים.
יעל דיין: נראה לי שעדיף לעשות את זה דרך בתי-הספר מאשר באיזה מסגרת אחרת וצריך למצוא מגוון של מקומות.
יעל דיין: לפי דעתי תהיה לזה היענות גדולה מצד הילדות או הנערות עצמן.
יעל דיין: לא להעמיד את כל עולם הבנים והגברים כחשודים וכאוייבים אלא באמת להתייחס לעובדות.
יעל דיין: המציאות היא קשה מאוד והיא לא רק האלימות בתוך בתי-הספר, בוודאי אם אנחנו מדברים על תקיפה מינית, על תקיפה על-ידי זר מזדמן.
יעל דיין: אנחנו כמובן לא יכולים לחנך להתגוננות מפני אלימות שהיא גילוי עריות, לצערי, אבל להגנה מתקיפה של זר מזדמן.
יעל דיין: אשמח אם גברת שלומית ניר-טוב תעביר לי איזה תוכנית-אב.
יעל דיין: אולי נוכל אפילו כבר בשנת הלימודים הקרובה לקבוע כמה מקומות כפיילוט.
יעל דיין: יש הרבה מאוד מדריכות ומדריכים לעניין הזה.
יעל דיין: זאת אומרת, לא צריך להכשיר כוח-אדם כדי לאמן אלא צריך למצוא את המסגרת התקציבית, שהיא לא יותר מדי גבוהה, ולחשוב איך לעשות את זה נכון.
יעל דיין: אני אומרת את זה פשוט בגלל שזה נושא שעלה.
יעל דיין: היום אנחנו עוסקים בנושא של כדורסל ילדות.
יעל דיין: אנחנו מבינים, מדיווחים שקיבלנו, ותיכף נשמע את הדברים כאן, שיש בעיה של שינוי מסגרת, שלמעשה יוצר גם הקטנה מאוד משמעותית, אם לא ביטול מוחלט, של היקף הפעילות בכדורסל בנות.
יעל דיין: אנחנו מדברים גם על קט-סל.
יעל דיין: יש אולי איזה חוסר הבנה שהייתי רוצה להסדיר בוועדה הזאת.
יעל דיין: אנחנו לא מתנגדים כמובן לפעילות בכל הרמות של קט-סל וכדורסל, דרך איגודים ודרך כל מי שצריך ורוצה לעסוק בזה.
יעל דיין: אנחנו מדברים על שלב שבו אנחנו עדיין מחפשים את המצויינות אבל אנחנו לא עוסקים בה כיעד.
יעל דיין: זאת אומרת, אנחנו מדברים על הטווח הרחב ביותר, כדי שבשלב מאוחר יותר אנחנו נקבל באמת את הטוב ביותר.
יעל דיין: המעבר הזה מהרחב ביותר לטוב ביותר לא יכול להיות בלי משרד החינוך.
יעל דיין: הוא יכול להיות משרד החינוך בשילוב עם גורמים נוספים, כל מי שבא ברוך הבא.
יעל דיין: בתחום הזה, שבו יש לנו תוצאות טובות בסוף הדרך, אנחנו רוצים להשיג בתחילת הדרך את המקסימום המספרי.
יעל דיין: אנחנו רואים בזה גם ערכים נלווים.
יעל דיין: אני מדברת גם בשם חברות כנסת אחרות, לא רק בשמי.
יעל דיין: יש ערכים נלווים לפעילות גופנית בכלל ולפעילות של תחרות קבוצות.
יעל דיין: במיוחד כשמדברים על כדורסל בנות, כדורסל נערות ואחר-כך כדורסל נשים.
יעל דיין: זה תחום שהוא רב הישגים, אנחנו לא מתחילים מאפס.
יעל דיין: אבל צריך מאוד לדאוג שהפער בין הרחב ביותר והטוב ביותר לא יהיה גדול מדי.
יעל דיין: לא הייתי רוצה להכשיר ילדות בנות 10 להיות חברות נבחרת ישראל בכדורסל בנים מהיום הראשון שהן עולות על מגרש הקט-סל.
יעל דיין: אני מבינה שיש בעיה.
יעל דיין: אנחנו נשמע עליה וננסה למצוא לה פיתרון כדי לשמור על שני האלמנטים האלה: גם עידוד הטובות ביותר, שצריך להיעשות לטעמי בגיל קצת יותר מבוגר, לא בילדות אלא בנערות, וגם השמירה על הערכים הנלווים להרחבת הפעילות, ובוודאי לא לצמצומה.
יעל דיין: האם יש מישהו סביב השולחן הזה שלא מכיר את הנושא?
יעל דיין: אולי אתה תציג את העניין.
חנן יניב: אני רוצה דווקא להתחבר למה שאמרת בהתחלה, לנושא של בטחון לילדות.
חנן יניב: אני חושב שהכדורסל נותן להן בטחון רב ביותר והוא עושה דבר שקשה לתאר.
חנן יניב: אני יודע על בנות שעוסקות בכדורסל בסקטור הערבי - - - רשמתי לי כמה ראשי פרקים אבל אני לא רוצה לפרט אותם, היות וכולם מכירים את הנושא, וגם חברת הכנסת יעל דיין נכנסה לעובי הקורה ומכירה את כל מה שיש לי לומר, כי אמרתי את זה כבר פעם בפניה.
חנן יניב: אבל אני רוצה אולי קצת לחדד את הדברים.
חנן יניב: אתמול הוצאתי איזה כתבה שמספרת על ילדה שלא יכולה לצאת לקייטנה בשל חוסר כסף.
חנן יניב: כדורסל הילדות שעליו אני מדבר עושה בדיוק את הדבר שהילדה הזאת לא יכולה לעשות.
חנן יניב: בית-ספר הוא שווה לכולם.
חנן יניב: זו הסיבה שאני חושב שבכדורסל ובפרט בקט-סל אנחנו חייבים לתת שוויון לכולם.
חנן יניב: בפריפריה זה אף יותר חשוב.
חנן יניב: אני יכול לומר לכם שבאירוע האחרון שעשינו בגליל העליון היו קרוב ל-1,000 ילדות.
חנן יניב: כאשר הן שמעו שהעסק הזה נסגר הן פשוט ישבו ובכו.
חנן יניב: יודעים שאני מחובר בדרך כלשהי גם לאיגוד וגם לנושא של כדורסל נשים ולכן הגיעו אלי וביקשו שאני אהיה הפה שלהם.
חנן יניב: אנחנו התייעצנו - התקשרתי גם לגברת ענת דרייגור, שהיא ידידה טובה שלי - התלבטנו והחלטתי לא להביא לפה ילדות בשום פנים ואופן.
חנן יניב: אני לא רוצה שהן יהיו המנוף.
חנן יניב: אני חושב שהן לא ה-issue בנושא הזה.
חנן יניב: הן רוצות לעשות פה מעין מלחמה אבל אני חושב שהן לא צריכות.
חנן יניב: אני חושב שהן צריכות להמשיך לעשות את הפעילות בבית-הספר.
חנן יניב: זה נותן להן את הבטחון גם כלפי הבנים.
חנן יניב: אחר-כך יספרו איזה קוריוז על נושא של בנים.
חנן יניב: ללא ספק זאת האפשרות היחידה שלנו היום להמשיך לקיים את הפעילות הזאת בפריפריה.
חנן יניב: אני יודע שגם יבואו ויטענו - ואני לא רוצה עכשיו לחזור על הדברים, על הנושא של איגוד הכדורסל, על קבוצות מקצועיות והכל.
חנן יניב: אנחנו גם פועלים במסגרת של מכון וינגייט.
חנן יניב: יש שם ספורט הישגי שנותן לנו מענה לבנות.
חנן יניב: אני לא יודע אם ראיתם אי פעם ילדה בת 10 שצריכה לרוץ מהקצה לקצה.
חנן יניב: הן פשוט לא עומדות בזה מבחינה פיזית.
חנן יניב: אנחנו בהתחלה עושים משחקים על חצי מגרש.
חנן יניב: אני לא יודע אם מישהו ראה את הפרוייקט הזה.
חנן יניב: לא רבים הגיעו לראות את הפרוייקט הזה, גם לא מאיגוד הכדורסל.
חנן יניב: זה מה שמפריע לי.
חנן יניב: לא שאלו אותנו מקצועית.
חנן יניב: גם בוועדת הנשים של האיגוד לא הביאו אף מקצוען מווינגייט בכדי לשמוע דעתו על הנושא, איך זה נעשה, משחק של 3 על 3, מה זה עושה לילדה.
חנן יניב: שאלו רק את המבוגרים, אותנו.
חנן יניב: למה?
חנן יניב: האם אנחנו נקבע לילדות מה טוב להן?
חנן יניב: לא שאלו אף ילדה.
חנן יניב: אני כן עשיתי משאל.
חנן יניב: מה זה משאל?
חנן יניב: 1,500 ילדות הגיעו לכדורסל רק בצפון.
חנן יניב: זה בשבילי משאל.
חנן יניב: אני יודע שאפשר לעשות נתק בין המרכז לבין הצפון.
חנן יניב: חשבתי על זה בדרך לכאן, שבסוף אנחנו ניקח גם אגרה.
חנן יניב: מי שעובר את קדרים - שהוא מהישובים הדרומיים של הגליל העליון - מתחיל לשלם כסף.
חנן יניב: דרך אגב, עלה הנושא של ביטוח, שהולכים לעשות לנו ביטוח יותר גבוה בגלל שהכבישים שלנו לא טובים.
חנן יניב: אנחנו יכולים לנתק את המדינה ולהפוך אותה למחוזות.
חנן יניב: השאלה היא לאן נגיע.
חנן יניב: לאנשים עשירים.
יעל דיין: מה גרם לכך שזה הפסיק?
חנן יניב: הפרוייקט הזה עובד 3 שנים והוא עובד נהדר.
חנן יניב: אני ממש מרוצה.
חנן יניב: אני גם שקט.