GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
לילך בן-משה: יש מישהי שסיימה רפלקסולוגיה, יש אחת שלמדה סיעוד ארבע שנים.
לילך בן-משה: עם כישורים מסוימים יש נשים כאלה שיכולות ללכת למקום של למידה, כאשר היום זה הרבה יותר קשה כי צריך מלגות ועזרה שתאפשר להן לכלכל את עצמן.
לילך בן-משה: אם הן צריכות לשלם שכר דירה ושכר לימוד, הן בקושי כלכלי וזקוקות למלגות.
לילך בן-משה: בכל זאת, יש נשים שלמדו בהצלחה יתרה.
לילך בן-משה: הרבה נשים עובדות קודם בתפקידים סטריאוטיפיים של ניקיון, בישול, מטבח וקייטרינג.
לילך בן-משה: היתה כאן מישהי שהלכה לעבוד במזכירות, מישהי שעבדה בצורפות - מגוון של תפקידים כאשר יש צורך כל הזמן בקשר מאוד הדוק ואינטנסיבי עם המעסיקים.
לילך בן-משה: יש צורך לשכנע אותם לקבל נשים, שחלקן הן אמהות חד-הוריות שלא כל המעסיקים ששים לקבל אותן עם קשיים אובייקטיביים של גמישות בשעות העבודה.
לילך בן-משה: הקושי הרבה יותר גדול מאשר אצל גברים, כי הצרכים ייחודיים.
לילך בן-משה: אבל זאת אחת העבודות שלנו - לעשות את זה.
ענת גור: הקשיים הכלכליים של הנשים, גם אחרי השיקום, הם עצומים, ואנחנו מנסים לעשות כל מה שאנחנו יכולים.
ענת גור: אמא עם שני ילדים, שעבדה 20 שנה בזנות, עשתה דרך מדהימה בהוסטל.
ענת גור: אחרי שנתיים שהיא נקייה מסמים היא עובדת, אבל כמו רובן היא מקבלת שכר מינימום.
ענת גור: חוץ מבודדות, הן לא ממש מצליחות לפרוץ את שכר המינימום, לפעמים הן מרוויחות אפילו פחות מזה.
ענת גור: אישה כזאת, עושים טובה שמעסיקים אותה.
ענת גור: אנחנו עושות מאמץ אדיר לגייס את משרדי הממשלה השונים - משרד השיכון - כדי לתת להן דיור מוגן.
ענת גור: חלק מהאוכלוסייה הזאת הן נשים עם ילדים.
ענת גור: מנהלת הוסטל אמרה לי שאחד החלומות שלה הוא שיהיה קרן לסיוע לנשים במצוקה, כי לפעמים הן רעבות ללחם.
ענת גור: לפעמים אנחנו יודעות שלאמא עם שני ילדים אין כסף לקנות אוכל לשישי-שבת, כי משכר מינימום להחזיק דירה בשכירות - כי לאף אחת מהן אין דירה בבעלותה - ולכלכל שני ילדים זה כמעט בלתי אפשרי.
ענת גור: לפעמים הן על סף רעב או ממש בתוך רעב.
ענת גור: כאן יש לנו קריאה נואשת כבר הרבה שנים לגייס כסף, אפילו שיהיו לנו 200 שקל לתת לה לעשות קניות.
קריאה: אין עמותה שתומכת בהוסטל הזה?
קריאה: "אנלי" או "לילך"?
אורנת אורמיאן-רבינו: אנחנו בקשר עם עמותת לילך, אבל אי אפשר להגיד שהם תומכים בנו באופן רצוף.
אורנת אורמיאן-רבינו: פעם בשנה בחגים אנחנו מקבלים תמיכה.
חני נחמני: ממה הן מתקיימות בתקופה שהן נמצאות כאן, כשהן עדיין לא משולבות בתעסוקה?
לילך בן-משה: בזמן שהן במרכז תל"ם, הן מקבלות הבטחת הכנסה בלי התייצבות בשירות התעסוקה.
לילך בן-משה: אחרי שנה אנחנו מדווחות שהן יוצאות למעגל התעסוקה.
לילך בן-משה: אם מישהי לא עובדת או מכל סיבה שהיא יש רגרסיה, זה משהו אחר.
לילך בן-משה: נשים שהן בטיפול שלנו - עד שנה הדיווח לשירות התעסוקה הוא דרכנו.
לילך בן-משה: ברגע שהן יוצאות לעבודה, אנחנו מדווחות שהן מתפרנסות.
צופיה מלר: יש גם נשים נשואות?
צופיה מלר: מה התמיכה של הבעל, אם היא קיימת?
צופיה מלר: בסיור בנווה תרצה הובהר לנו שכאשר הגבר הוא אסיר בדרך כלל הנשים מחכות לבעלים.
צופיה מלר: ההיפך לא.
צופיה מלר: מעניין לשמוע לגבי הנשים שנמצאות כאן, האם לחלקן יש בעלים שמחכים להן?
בת-שבע שטראוכלר: יש מישהי שיש לה בעל?
לילך בן-משה: יש מישהי כיום בתל"ם שיש לה בעל שנמצא איתה, אבל זה נדיר מאוד.
לילך בן-משה: בניגוד לגברים האסירים שנשים מחכות להן, עם הנשים זה לא קורה בדרך כלל.
לילך בן-משה: רובן אמהות חד-הוריות.
חני נחמני: ההגעה לכאן היא ביוזמתן, או שתהליך השיקום הוא חובה?
שלמה בקיש: ברגע שהנשים בהוסטל, זה חלק מהשיקום.
שלמה בקיש: ההגעה להוסטל היא לא תמיד ביוזמתן, אצל חלקן זה על חשבון השליש.
אתי לבני: כמה מהן חוזרות חזרה, כמה הן רצידיביסטיות?
שלמה בקיש: אצל הגברים אחוז הרצידיביסטים מגיע ל-62%.
שלמה בקיש: אצל נשים זה מגיע ל-70%, אבל מדובר בתקופות מאסר אחרות.
בת-שבע שטראוכלר: וזה אחרי כל ההשקעה.
ירונה לינהרט: צריך לעשות הפרדה.
ירונה לינהרט: אצל הגברים, זה האחוז של כאלה שלא עברו תוכניות שיקום.
ירונה לינהרט: אנחנו יודעים שגברים שעוברים מסלול טיפולי או היו במחלקות גמילה, רק 25-30 אחוז חוזרים לכלא, מה שמוכיח שלכל השקעה שהיא יש תוצאות.
ירונה לינהרט: אבל אסירים, ואסירות עוד יותר, כשהם יוצאים מהכלא בלי שיקום, ברור שהחזרה לכלא מאוד מהירה.
ירונה לינהרט: אני לא רוצה להגיד מה קורה לנשים שעוברות את התוכנית הזאת, כי ענת ולילך יודעות יותר.
ירונה לינהרט: לגבי הגברים אנחנו יודעים בוודאות שאסירים שעברו תוכניות בכלא וממשיכים תוכניות פיקוח בקהילה, חוזרים הרבה פחות.
בת-שבע שטראוכלר: כמה נשים יש בבת אחת בהוסטל?
שלמה בקיש: כ-10 נשים, זה המקום שיש.
לילך בן-משה: יש קשר עם הרבה יותר נשים, גם בגלל שכאשר הן במעגל התעסוקה הן יכות להיות איתנו בקשר תמיכתי.
לילך בן-משה: זה מגיע לקרוב ל-30 נשים.
אפרת קאול: מהיכן מגיעים התקציבים?
שלמה בקיש: מהרשות לשיקום האסיר.
שלמה בקיש: השאלה שלך היתה במקומה, האם אין עמותות שתומכות?
שלמה בקיש: אחד הדברים שלמדתי - לצערי הרב, אנחנו לא מצליחים, ואולי זאת שגיאה של הרשות לשיקום האסיר, פרוץ אל תוך עמותות שתוכלנה לתמוך בנו.
שלמה בקיש: כי מסתבר שהרבה יותר נעים וסימפטי לתמוך בילד חולה, באגודות ספורט.
שלמה בקיש: ברגע שאתה אומר אסירים או אסירות, יש רתיעה מסוימת.
שלמה בקיש: אולי הנושא של אסירות או ילדי אסירים זה יכול לתפוס עמותות שונות.
בת-שבע שטראוכלר: יש עמותה בשם "יד לאדם" שמטפלת בנשות אסירים וילדיהן.
שלמה בקיש: זאת עמותה שבקושי מתקיימת.
שלמה בקיש: היא רוצה שאנחנו נתקצב אותה.
אתי לבני: אתם מקבלים כספים מקרן העזבונות?
שלמה בקיש: ממש לא.
שלמה בקיש: מדי שנה אנחנו מגישים בקשה, אבל זה peanuts.
שלמה בקיש: ל-2004 קיבלנו 130 אלף שקל, שזה כסף קטן.
שלמה בקיש: בעבר קיבלנו חצי מיליון שקלים בשנה, אבל עכשיו גם לקרן עזבונות יש המון מגישי בקשות ולכן הסכומים שמקבלים מאוד קטנים.
אפרת קאול: אמרתם שזה המקום היחיד שיש לשיקום אסירות מכל הארץ.
אפרת קאול: איפה מרוכזות מירב האסירות מבחינה גיאוגרפית?
ענת גור: הן מפוזרות בכל הארץ.
שלמה בקיש: כפי שאמרתי, אין לנו מסגרות שעוזרות לאותן נשים שנמצאות בפריפריה - מחדרה וצפונה, וגדרה דרומה.
דוד טאובמן: עובדים עם רכזים של הרשות לשיקום האסיר.
דוד טאובמן: אם מגיעה אסירה משוחררת לעכו או נצרת, יהיה מי שיעזור לה אבל לא מסגרת מהסוג הזה.
דוד טאובמן: בעניין של ילדים, אם מדברים על עוד פרוייקטים של תמיכה, זה חונכות של ילדי אסירים.
דוד טאובמן: גם אסירות בנווה תרצה יכולות לקבל מענה לילדים שמפוזרים בכל הארץ.
דוד טאובמן: אנחנו עובדים מהצפון - חיפה, טבריה, קרית שמונה וכו' - ועד הדרום - באר שבע, קריית גת וכו'.
דוד טאובמן: זה לא לגמרי שאין תמיכה, אבל אין את הייחודיות של מקום כזה.
דוד טאובמן: (מסיירים בהוסטל, רואים נשים שיושבות בחצר ועושות עבודות יצירה לסוכות.
דוד טאובמן: הן משבחות את המקום ואומרות שמאוד עוזרים להן.
דוד טאובמן: יורדים לקומה התחתונה, שם נמצאת כיתת הלימודים).
לילך בן-משה: המקום הזה משמש כיתת לימוד, יש כאן גם מחשבים.
לילך בן-משה: מחצית מהיום הנשים נמצאות כאן.
לילך בן-משה: חלק מפעילויות ההעשרה מתקיימות כאן, כמו הפעילות שאיתמר שגיא עושה.
נויה מסר: אתן מחליטות מי תלמד?
לילך בן-משה: כולן לומדות, בתוך זה מחליטים מי לומד מה.
ענת גור: כשמבינים מי הנשים שלומדות כאן, שזאת פעם ראשונה בחיים שהן עושות משהו חיובי, מצליחות במשהו וזוכות להערכה - זה מקבל משמעות אחרת לגמרי.
ענת גור: כל כך מרגש לראות אותן יושבות מול מחשב, אם זוכרים כל הזמן מאיפה הן באו ומה עבר עליהן בחיים לפני שהגיעו לשבת מול המחשב.
ענת גור: נמצא כאן איתמר שגיא, מדריך רקמה בהתנדבות.
ענת גור: הוא יסביר על העבודה שלו עם הנשים.
איתמר שגיא: בשנים האחרונות אני עושה רקמה ישראלית.
איתמר שגיא: אני מגיע לכאן אחת לשבוע בימי שני בשביל לעבוד עם הנשים, ובכל עבודת רקמה יש חלקים שנעשו עם הנשים והמשך העבודה נעשה על-ידי בבית המלאכה שלי.
איתמר שגיא: אלה פריטים שנועדו למכירה, אני רוצה לא רק לפרנס את עצמי בדוחק אלא גם לשלם שכר עבודה, ואז אוכל להציע עבודה בשכר למוכשרות מתוך קבוצת הנשים שיכולות לצאת לעבודה.
איתמר שגיא: כרגע עדיין המפגש בינינו הוא על בסיס התנדבותי, אני נמצא פה רק שלוש שעות בשבוע, וה"דיל" בינינו הוא שהחתיכות הרקומות שהן עושות הופכות להיות חלק מהמוצרים שאני מייעד למכירה, וכל אחת יכולה לקבל חומרים ועבודה וליווי עבור עצמה.
איתמר שגיא: אנחנו מחפשים סוג של תמיכה כדי שבית המלאכה יוכל לשלם משכורות לנשים.
איתמר שגיא: (ממשיכים בסיור להוסטל)
אורנת אורמיאן-רבינו: ההוסטל הזה הוא בית עבור הנשים, האסירות המשוחררות.
אורנת אורמיאן-רבינו: ההוסטל הזה יכול להכיל 10 נשים, בעתיד הוא יוכל להכיל 12.
אורנת אורמיאן-רבינו: יש גם אפשרות למגורים של אמא וילד או ילדה.
אורנת אורמיאן-רבינו: בדרך כלל אנחנו מקבלים ילדים בגיל הרך ובתחילת בית ספר, לא מעבר לזה.
אורנת אורמיאן-רבינו: אנחנו בימים האלה אנחנו מתחילים לבנות פה יחידת אמהות, שתהיה הפרדה.
אורנת אורמיאן-רבינו: בעבר היו שני הוסטלים - אחד איכלס נשים בלבד, שחלקן היו אמהות אבל לא התגוררו יחד עם הילדים.
אורנת אורמיאן-רבינו: ההוסטל השני איכלס אמהות עם ילדים והיה מאוד מובנה לעניין גם מבחינה פיזית וגם מבחינה טיפולית, עם צוות טיפול ייחודי.
אורנת אורמיאן-רבינו: בגלל בעיות תקציביות הוא נסגר, ופה אנחנו מנסים לתת מענה לאמהות עם ילדים.
אורנת אורמיאן-רבינו: כל הזמן אנחנו מנסים לעשות שיפורים כי זה לא מצב פשוט שיש פה ילדים עם נשים, עם כל מה שקורה פה.
אורנת אורמיאן-רבינו: ההוסטל הוא בית.
אורנת אורמיאן-רבינו: במשך היום הנשים לא נמצאות פה, אלא בתל"ם - המקום שהייתם בו - או בעבודה.
אורנת אורמיאן-רבינו: בסביבות השעה 4:00 אחר הצהריים הן מתחילות להתקבץ חזרה.
אורנת אורמיאן-רבינו: אחר הצהריים מתקיימות רוב הפעילויות החינוכיות, טיפוליות.
אורנת אורמיאן-רבינו: יש פה פעילות טיפולית אינטנסיבית, לפחות שיחה אחת בשבוע לאישה, כל אחת עוברת פסיכותרפיה קבוצתית ואישית, כי המחשבה היא שאחרי עיבוד ההיסטוריה הקשה אפשר יהיה לחיות בעתיד מבלי להשתמש בסמים ובלי לנקוט בכל מיני אמצעים שהם יעילים אבל לא בריאים.
אורנת אורמיאן-רבינו: 12 שנה היינו במבנה אחר בשכונה, עברנו לכאן באוקטובר 2003.
אורנת אורמיאן-רבינו: הבית יחסית חדש, אבל המעבר לכאן הוזיל את העלויות.
אורנת אורמיאן-רבינו: את כל הריהוט אנחנו הבאנו.
אורנת אורמיאן-רבינו: למעלה נמצאים חדרי השינה של הדיירות, אתם יכולים להציץ.
אורנת אורמיאן-רבינו: הנשים שגרות כאן אחראיות על המקום.
אורנת אורמיאן-רבינו: חלקן מגיעות עם מיומנויות חיים דלות.
אורנת אורמיאן-רבינו: מעבר לפן הטיפולי יש פן בסיסי - ללמוד איך חיים, ללמוד שחשוב להתקלח כל יום, לשמור על היגיינה אישית.
אורנת אורמיאן-רבינו: זה קשור לדימוי גוף שנפגע בצורה מאוד קשה עקב התעללויות מיניות מאוד קשות שלפחות 90 אחוז מהן חוו.
אורנת אורמיאן-רבינו: בתוך המיומנויות יש הנושא של ניקיון - איך מחזיקים מגב, איך מבשלים, איך מנהלים חשבון, איך שואפים לגמור החודש.
אורנת אורמיאן-רבינו: אנחנו נותנים גם את כל הדברים האלה.
אורנת אורמיאן-רבינו: זה חדר לדוגמא, פה גרות כרגע שלוש נשים, בעיקרון הוא יכול לאכלס 4.
אורנת אורמיאן-רבינו: אם אנחנו יכולות, אנחנו מפזרות אותן יותר בתוך הבית, שיהיה פחות צפוף.
אורנת אורמיאן-רבינו: כרגע יש כאן 8 נשים ולא 10, אז אנחנו מנסות לתת יותר מרחב.
אורנת אורמיאן-רבינו: זה מאוד קשה לגור ככה.
אורנת אורמיאן-רבינו: שכל אחת מאיתנו תחשוב איך זה לגור במשך שנה עם עוד שתיים או שלוש נשים בחדר, לישון ביחד, עם חשיפה מאוד גדולה לגבי כל הפרטים הקטנים.
אורנת אורמיאן-רבינו: זה מאוד קשה.
אורנת אורמיאן-רבינו: אנחנו מנסות מצד אחד לעבוד על ה"ביחד" וההדדיות, ומצד שני לפתח את הפרטיות של כל אישה.
ירונה לינהרט: וזה אחרי הכלא, שבו הפרטיות היא מינימליסטית.
אורנת אורמיאן-רבינו: יש שתי גם אמהות שלכל אחת יש ילדה, כל אמא וילדה גרות יחד בחדר.
אורנת אורמיאן-רבינו: ההוסטל הזה מקבל נשים מכל הארץ.
אורנת אורמיאן-רבינו: יש נשים מעכו, אילת, כי בשונה מתל"ם כאן הן לא הולכות הביתה בערב.
אורנת אורמיאן-רבינו: יש רק הוסטל אחד, ואפילו כאן אתם רואים שיש מיטה ריקה.
אורנת אורמיאן-רבינו: שמעתם את הפרופורציות כמה נשים אסירות יש, ויש עוד פחות נשים כאלה שמחליטות לעשות שינוי בחיים.
אורנת אורמיאן-רבינו: מבחינתן זה שינוי מאוד דרמטי וכואב, הן לא רוצות לבוא להוסטל, ולכן אנחנו עומדים עם מיטות ריקות.
אורנת אורמיאן-רבינו: אני מגיעה לנווה תרצה כל שבועיים, ועושה עבודה אינטנסיבית לגייס נשים לבוא לכאן.
אורנת אורמיאן-רבינו: זה שינוי מאוד דרמטי עם ויתורים מאוד גדולים - ניקיון מסמים, שזה ריפוי עצמי.
אורנת אורמיאן-רבינו: השימוש בסמים בא ממקום של התמודדות עם המכאובים המאוד קשים.
אורנת אורמיאן-רבינו: זה מאוד יעיל ומאוד הרסני.
אורנת אורמיאן-רבינו: פה אומרים: תוותרו על היעילות, תלמדו דרכים אחרות להתמודדות, אבל הלמידה כרוכה בהמון כאב.
אורנת אורמיאן-רבינו: חלק מהנשים שמגיעות לא מחזיקות מעמד פה.
רחל ויינשטיין: מה אחוז הנשירה?
אורנת אורמיאן-רבינו: יש מקרים, אני לא יודעת להגיד באחוזים.
אורנת אורמיאן-רבינו: היתה לנו לפני חודש אישה שהיתה פה תשעה חודשים ועזבה.
אורנת אורמיאן-רבינו: היא חזרה להשתמש בסמים ואני מניחה שנראה אותה בכלא.
אורנת אורמיאן-רבינו: אני רואה בנווה תרצה נשים שהיו מטופלות.
ירונה לינהרט: זה חלק מהחיים למי שעובד בתחום.
אורנת אורמיאן-רבינו: בשביל הנשים זה לקחת הפסקה שנה מהחיים ולעשות שינוי גדול.
אורנת אורמיאן-רבינו: גם ההוסטל הוא מסגרת, יש פה גבולות וכללים, זה בצורה של משפחה אבל לא אותו הדבר.
אורנת אורמיאן-רבינו: גם במשפחה שמים גבולות לילדים, ומאוד קשה להן שאומרים להן מה לעשות, איך להתלבש, באיזו שעה לקום.
אורנת אורמיאן-רבינו: אם כל אחת מאיתנו היתה מכניסה את עצמה למשבצת כזאת, זה היה לה קשה.
ענת גור: הצטרפו אלינו כמה נשים שהיו מטופלות בעבר.
ענת גור: ביקשתי מהן שיספרו על עצמן וזה קשה, כי הדברים שהן אמורות לדבר עליהם הם כמעט בלתי ניתנים לדיבור, unspeakable.
ענת גור: אנחנו מעודדות את הנשים לדבר, כי בדרך כלל אין להן קול, לא שומעים אותן בציבור, הן לא מדברות.
ענת גור: חשוב שהוועדה למעמד האישה, שזה גוף משמעותי שמטפל בנשים במדינת ישראל בכל מיני נושאים, ישמעו קצת מהחוויה מה זה להיות אסירה, מה קדם לחיים בכלא, מה מצריך תהליך השיקום.
ענת גור: סיפרנו שכמעט כל האסירות מגיעות מרקע של התעללויות מאוד קשות בילדות, התעללות מינית במשפחה, והחיים נמשכים אחר כך בזנות וסמים.
ענת גור: סיפרנו קצת על הקשיים של להיות אמא עם ילדים בכלא, אני מזמינה אתכן לספר, כל אחת כפי יכולתה ומי שיש לה אומץ ומוכנה לדבר על הדברים, כי נורא חשוב לנו - במקביל לעבודה הטיפולית שאנחנו עושות - לעשות שינוי חברתי גם בהקצאת משאבים לאוכלוסיות האלה.
ענת גור: חשוב לנו לדבר בכל זאת.
ענת גור: מישהי בוחרת להתחיל?
ענת גור: א': אני בת 32.
ענת גור: אני נקייה שנה וחצי ושלושה שבועות, אני חד-הורית, יש לי ילד בן 7 שעכשיו עלה לכיתה א'.
ענת גור: אני תמיד בשמחה נעתרת לבוא ולשוחח עם מבקרים פה, כי אני יודעת כמה המקום הזה נתן לי ותרם לי ואני מאוד אסירת תודה ומאוד אוהבת את המקום והוא תמיד יהיה הבית השני שלי.
ענת גור: אני גדלתי בבית הרוס, אבא אלכוהוליסט, אמא שעבדה מבוקר עד ערב, ורוב הזמן גידלה אותי הסבתא.
ענת גור: אני לא זוכרת את עצמי הרבה כילדה, חוץ מזה שהייתי מאוד בודדה, בלי חברים, נוסעת הרבה על אופניים עם הכלב.
ענת גור: אבא שלי עשה הרבה חובות, לכן עברנו הרבה דירות, הרבה בתי ספר, הייתי תלמידה גרועה.
ענת גור: בגיל 12 עברנו למרכז הארץ ואני עברתי בבית התעללות פיזית ומינית, גם מילולית.
ענת גור: גם בעיניים, אם הייתי בוכה אבא שלי היה אומר: מה את בוכה, מה את משתינה מהעיניים?
ענת גור: סליחה שאני מתבטאת כך, אבל ככה הוא אמר.
ענת גור: בגיל 15 ברחתי מהבית כי לא יכולתי לסבול, התחברתי לנוער שכמוני בורח מהבית, ומשם הדרך קצרה לאלכוהול, למריחואנה, ל-LSD.
ענת גור: למרות הכל סיימתי 12 שנות לימוד, יש לי בגרות חלקית, התגייסתי לצה"ל, המסגרת לא התאימה לי, בעצם אני לא התאמתי למסגרת.
ענת גור: קשה לי לקבל פקודות, קשה שאומרים לי מה לעשות, שמנהלים לי את החיים.
ענת גור: הייתי עריקה, ישבתי בכלא צבאי, נכנסתי להריון, חשבתי שאתחתן ואהיה אמא.
ענת גור: הדברים לא הסתדרו כמו שרציתי, עברתי הפלה, לקחתי את זה קשה, ניסיתי להתאבד, אובחנתי בבאר יעקב ובגלל שאמא שלי ואני חתמנו שאלך למרכז בריאות הנפש בקופת חולים שיחררו אותי.
ענת גור: אבל לא הלכתי למרכז לבריאות הנפש, הלכתי להשתמש בסמים.
ענת גור: התרחקתי מהבית, התחלתי להסתובב עם סוחרי סמים, לסחור בעצמי, נכנסתי לבית סוהר בגיל 24, נשפטתי ל-27 חודש, אחר כך המתיקו לי את זה ל-21, וישבתי 13 חודשים.
ענת גור: עליתי על ניקיון בבית הסוהר, לא כי רציתי להיות נקייה אלא כי כך מקבלים יותר הטבות, יותר חופשות, יותר נוח להיות נקי בבית סוהר מאשר להשתמש.
ענת גור: משם השתחררתי לדירת מעבר, זה החזיק מעמד חצי שנה וחזרתי להשתמש.
ענת גור: אני חושבת שכל חזרה לשימוש אחרי ניקיון היא יותר קשה, יותר חזקה, כי כל תקופת ניקיון שהייתי נקייה צברתי מודעות והבנתי מה זה להיות מכור ומה זה להיות נקי, כל פעם מחדש שהשתמשתי כאילו עמדתי מול עצמי ואמרתי: אין לך תקנה, עדיף לך למות.
ענת גור: נפלתי לסיבוב של שנה וחצי מאוד קשה, התחלתי לעבוד בזנות, פחדתי לסחור בסמים ולחזור לבית סוהר ולא היתה לי דרך אחרת להשיג כסף.
ענת גור: לא שהערכתי את הגוף שלי, לא היה אכפת לי מה אני עושה עם עצמי.
ענת גור: במהלך התקופה נכנסתי להריון, אני לא יודעת מי האבא של הילד.
בת שבע שטראוכלר: הוא לא שואל?
א': הוא שואל, יש לי בערך תשובות.
א': גיליתי את ההריון בשישה וחצי חודשים, גם אם הייתי רוצה להפיל לא יכולתי, זה היה מאוד מאוחר.
א': לא יכולתי להתנקות כי זה סיכון לעובר.
א': הבן שלי נולד עם תסמונת גמילה, הוא לא היה צריך טיפול תרופתי אבל ראו בו סימני קריז.
א': חתמתי חוזה עם פקידת הסעד שאני עושה גמילה.
א': אחרי חודש הילד בא הביתה.
א': עברתי גמילה, הייתי אצל אמא שלי ובמהלך שנה וחצי זה החזיק מעמד עד שהתחלתי שוב למעוד.
א': כאשר הבן שלי היה בן שנתיים וחצי נפלתי לגמרי, הוא נלקח לבית ילדים והיה שם תשעה חודשים.
א': זה היה קשה.
א': היו לי ארבעה חודשים שלא רציתי לקום בבוקר, רציתי רק למות, הייתי מערבבת סמים וכדורים מכל מיני סוגים כדי לא לקום בבוקר.
א': שנאתי את עצמי, לא יכולתי לסבול.
א': אמא שלי היתה יורדת עליי, לא יכולןתי לסבול את זה, רציתי רק למות.
א': שבוע לפני שהייתי צריכה להגיע לבית משפט כדי שייפתח תיק בר אימוץ, היתה עובדת סוציאלית שנידנדה לי.
א': אמרתי "יאללה" ועליתי על דרך, הגעתי להוסטל.
א': בהתחלה זה מאוד קשה, זה מסגרת, זה כללים, זה מדריכות 24 שעות והיה לי מאוד קשה לקבל את המסגרת, מאוד קשה כשאומרים לי מה לעשות.
א': יש סדר יום - לקום בבוקר, ללכת למרכז, ניקיונות, קבוצות וכל מיני דברים.
א': הרגשתי שאין, אני צריכה את זה, אם אני רוצה להיות נקייה ורוצה את הילד שלי, אני צריכה לעשות מה שמציעים לי.
א': הייתי 4 חודשים פה לבד בלי הילד, אחרי ארבעה חודשים הוא הצטרף אליי.
א': היתה לי מטפלת שעזרה לי לתקשר עם הילד.
א': היו לי כעסים טינות ולא ידעתי איך להתמודד איתם, היה לי טיפול דיאדי שמאוד עזר לי.
א': בת שבע שטראוכלר: בן כמה היה הילד שלך כשהגיע לכאן?
א': בן 3 וחודשיים.
א': אחרי טיפול של שנה - הוא קיבל טיפול פרטני ואני קיבלתי טיפול פרטני באמהות שלי, פנינו גם למרכז להתפתחות הילד.
א': הבן שלי סובל מ-ADHD, בעיות קשב וריכוז, הוא מטופל היום בריטלין, בחינוך מיוחד.
א': זה צ'ק מאוד גבוה שאני משלמת.
א': היום, כשאני שנה וחצי לא בהוסטל, אני מיישמת מה שלמדתי - לקום לפני הילד ולדאוג לו לארוחת בוקר כי הוא לא יכול לקחת את הכדור על קיבה ריקה, לשבת איתו בכיף, ברוגע ובלי לחץ, לשלוח אותו ברוגע לבית הספר.
א': פה היינו קמים חצי שעה קודם, ורצים הוא לגן אני לעבודה.
א': מה שאני עושה היום לגמרי שונה, זה פותח את היום אחרת גם לו וגם לי.
א': למדתי את זה פה, ורק עכשיו אני מיישמת.
א': הרשות עזרה לי למצוא עבודה, אני עובדת בסופרפארם שנתיים וחודשיים.
שלמה בקיש: היא היתה עובדת מצטיינת השנה.
א': אני עובדת בשכונה של עשירים, באות ילדות בנות 17 עם ויזה זהב.
בת שבע שטראוכלר: זה לא עושה אותן יותר מאושרות.
א': אני מאושרת עם מה שיש לי.
א': היו לי פה 2-3 מעידות בהוסטל, יצאתי לחופש, לקחתי אקסטזי.
א': אני לא רוצה לדבר על למה ואיך, זה לא האישיו, מה שחשוב להגיד זה שלמרות שמעדתי בכל זאת לא סגרו לי את הדלת, קיבלו אותי ונתנו לי עוד הזדמנות.
א': קיבלתי תוצאות, הייתי מושעית, הלכתי לאשפוזית, בטיפול הייתי צריכה לדבר למה זה קרה ואיך הגעתי למצב כזה, ולא גירשו אותי.
א': אני רגילה שאם אני טועה, באים עם המקל ואומרים: למה עשית.
א': פה המשיכו לאהוב אותי ונתנו לי הזדמנות.
א': היה לי מאוד קשה בחיים שאף אחד לא מאמין בי ואף אחד לא אוהב אותי, וראיתי שפה יש משפחה שאוהבת אותי.
א': זה הדבר הכי גדול שקיבלתי פה - החמימות, המשפחה.
בת שבע שטראוכלר: תודה רבה.
בת שבע שטראוכלר: עכשיו את כבר לא בהוסטל?
א': הייתי שנתיים וחצי בהוסטל, חמישה חודשים בדירת מעבר.
א': עכשיו אני שנה וחודשיים בחוץ עם הילד.
מ': אני פעם שישית בבית סוהר.
מ': המאסר הזה החלטתי שזהו.
מ': הכי מצחיק שכל פעם שאמרתי שאני רוצה להשתקם, לא היו מאמינים כי ידעו שזה לא מהלב.
מ': הפעם כשהחלטתי האמינו כי ראו שזה מהנשמה.
מ': עשו למעני דבר שלא חשבתי, לא האמנתי שאוכל להגיע לתל"ם, כי אני שותה מתאדון, ובינתיים אני לא יכולה לא לשתות.
מ': תל"ם קיבל אותי, ועוזר לי מאוד.
מ': אחרי מאסר שישי, אני רגילה רק לחיים כאלה, והיום אני עליתי על דרך, אני כבר חצי שנה בחוץ ומצליחה.
מ': אני מקווה להצליח יותר.
מ': מה שעוזר לי זה שאני סבתא לשלושה נכדים, הם עוזרים לי עוד יותר.
בת שבע שטראוכלר: את כל כך צעירה, נראית כל כך טוב.
בת שבע שטראוכלר: את סבתא?
מ': סבתא גאה.
מ': מה שאני רוצה להגיד שטוב לי היום, זה מה שאני יכולה להגיד.
מ': אני מחכה שיסדרו לי עבודה, שאמצא עבודה, להגיע למצב כמו של א', של עובדת מצטיינת.
מ': היום אני מאמינה שאגיע למשהו.
ענת גור: בסוגריים - מ' אמרה שזה חריג שהיא נמצאת אצלנו כי היא שותה מתאדון.
ענת גור: אנחנו יודעים ממחקרים לגבי נשים שמכורות לסמים, שכמעט אצל כולן ההתמכרות לסמים נובעת מטראומות שעברו בחיים, והסמים משמשים self medication, מעין ריפוי עצמי כי הן עברו טראומות קשות.
ענת גור: הרבה פעמים נשים לא יכולות לחיות בלי ההרגעה הזאת, ונורא חשוב להבין את זה, כי כשעושים לנשים שיקום מסמים, עושים את זה בקריטריונים של גברים שזה ניקיון מוחלט.
ענת גור: ברוב מרכזי הגמילה הממוסדים צריך ניקיון מוחלט מסמים, והרבה נשים לא יכולות כי ברגע שהסמים יורדים הטראומות מציפות אותן והן חייבות טיפול כדי להירגע.
ענת גור: עשינו פה צעד חריג לשלב נשים שהן לא לגמרי נקיות, מתוך ההבנה שמוכרחים להתאים את המסגרות בניגוד למה שמקובל בדרך כלל כדי לאפשר ליותר נשים כן לעבור תהליך שיקום.
ענת גור: זאת מתוך הבנה שהטראומות שעברו הן בלתי נסבלות והן חייבות גם טיפול תרופתי פסיכיאטרי או מתאדון שזה סם חוקי, ולא להיות ברחוב כדי להשיג את הסם.
ע': אני נקייה מסמים 13 יום, 8 חודשים וחמש שנים.
ע': אני גרושה בת 42, מזה 14 שנה, יש לי שני בנים, אחד בן 20 משרת ביחידה קרבית, והקטן בן 17 שלומד בכיתה י"א.
ע': זה בטח נשמע יפה, אבל היה קשה מאוד להגיע למצב הזה שנשמע יפה.
ע': הייתי בשני מאסרים בחיים, השתמשתי כמעט 18 שנה בסמים קשים.
ע': גם אני חוויתי טראומות מאוד קשות בילדות.
ע': הייתי ילדה מאוד יפה של אבא, תודה לאל שהיום אני יכולה להיזכר בו ולהמשיך הלאה בחיים שלי ולא להשתמש בזה להרוס הלאה את החיים שלי וחיי הילדים.
ע': את המאסר הראשון סיימתי ב-91, השתחררתי ללא מסגרת שיקומית, חלמתי שאני הולכת להחזיר את הילדים מהפנימייה הביתה, דבר שלא קרה עשר שנים נוספות מפני שמהר מאוד, ללא מסגרת טיפולית או שיקומית, חזרתי להשתמש בסמים.
ע': אחרי עשר שנים חזרתי לכלא, היו לי ניסיונות גמילה אבל אלה היו ניסיונות כדי לא להגיע לכלא.
ע': שילמתי הרבה כסף למרכז פרטי, דברים שאני לא מאמינה בהם, נכנסתי לשם אבל אחרי שנה במרכז הגמילה, שבועיים לפני מתן גזר הדין, חזרתי להשתמש.
ע': מצאתי עצמי בכלא, חצי שנה משתמשת גם שם בסמים מאוד קשים, זאת לא בעיה להשתמש בסמים גם בכלא, שתיתי גם סמים, ואז הגיעה אליי מנהלת הכלא ונתנה לי את האופציה: או להפרדה או לטיפולית.
ע': הגעתי לאגף הטיפולי שזה אגף נקי מסמים, הגעתי לשם וזה היה בשבילי זהו, גמרנו.
ע': חוויתי את כל מה שאפשר לחוות, הגעתי גם למעלה, הייתי במוות קליני, שם גם אלוהים אמר לי: אני לא מקבל אותך, תישארי למטה.
ע': במצב הזה החלטתי להתחיל לעלות על דרך שלא הייתי יכולה לעשות אותה או לחיות אותה בלי העזרה שניתנה לי.
ע': השתחררתי מהכלא ונכנסתי לתל"ם, מרכז יום, במשך עשרה חודשים.
ע': מצאו לי עבודה כקב"טית בסופרפארם, הייתי אסירה ברשיון.
ע': אמרו שאם הייתי גנבת אני יכולה לקלוט את הגנב מהר, אבל לא לקחו בחשבון שאני לא יכולה לעצור אותו.
ע': עזבתי, סיימתי עם תל"ם, השתמשתי במה שלמדתי שם - אמנם ברמה של בגרויות, למרות שמשרד החינוך לא עבד שם אז - השתמשתי במחשבים, ניהלתי חברה למיזוג אוויר וחשמל עד שהיא פשטה את הרגל.
ע': לפני שנתיים קיבלתי הצעה שאי אפשר לסרב לה - לעבוד בתל"ם כמדריכה טיפולית - אני עובדת שם שנה וחודשיים.
ע': עדיין לא מימשתי את כל היכולות שלי, השאיפות שלי הן יותר קדימה.
ע': כאסירה, כאישה וכאדם חשוב לי שהתמיכה שניתנת לי תמיד תהיה לי, כי הבעיות שהיו לי לפני שש שנים כאסירה שרק השתחררה שונות מהבעיות היום.
ע': הבעיות תמיד קיימות, הן רק משתנות.
ע': אז הבן שלי לא היה חייל, היום כשהוא חייל לפעמים אין לי מענה לתת לו אם אין אדם שאני יכולה להתייעץ איתו ושיסביר לי איך לדבר איתו, מה להגיד לו, או איך לדבר עם הבן הקטן.
ע': הבעיות משתנות ואני תמיד זקוקה לעזרה, אפילו שאני מדריכה טיפולית והשיקום שלי הצליח.
ע': תמיד אני מרגישה שהמקום הזה הוא לא רק מקום עבודה, הוא הבית שלי.
ע': לפעמים אני מרגישה חוצפנית, אני פונה למר בקיש בצורה ישירה, או לגדעון או לילך או ענת, אני מרגישה שזאת משפחה ואני תמיד זקוקה לה.
ע': זה מאוד חשוב לי.
ע': הבן שלי רצה לעזוב את היחידה שלו, לילך לימדה אותי חשיבה קוגניטיבית, חשיבה חדשה, ואני מעבירה לבן שלי את מה שלמדתי.
ע': חשוב שהילדים שלנו לא יחזרו על הטעויות של ההורים, לכן אני צריכה את המבט, את הייעוץ.
ע': אני מקווה שאצליח.
ע': חשוב לי שהבנות בהוסטל יצליחו כמונו.
ע': אני רוצה במעמד החגיגי הזה - יש פה המון אנשים, זה מחמם את הלב - לאחל לכל הנשים שהשנה הזאת תהיה טובה בצורה משמעותית, ושכל אחת תרגיש את המשמעות של הקול הזה בתוכה.
שלמה בקיש: חברת הכנסת אתי לבני, אני מאוד שמח שהביקור הראשון שלך כיושבת-ראש הוועדה לקידום מעמד האישה הוא דווקא אצלנו בהוסטלים, במרכז תל"ם.
שלמה בקיש: אפשר להיות כאן עוד שעה ארוכה.
שלמה בקיש: ביליתי כאן כמה לילות, וכל פעם שמעתי את כל המטופלות כאן.
שלמה בקיש: בשובי הביתה, לא פעם היה לי קשה להירדם אחרי ששמעתי את הסיפורים המרגשים.
שלמה בקיש: מצד שני, התקציב של הרשות לשיקום במדינת ישראל - לא תאמיני - הוא 14 מיליון שקלים בלבד.
שלמה בקיש: אני שבאתי משדה החינוך, הייתי מורה, מפקח ומנהל, יודע שזה תקציב של בית ספר בינוני ומעלה.
שלמה בקיש: זה התקציב ה"גדול" של הרשות לשיקום האסיר.
שלמה בקיש: כאשר קיבלתי את התפקיד, אחד הדברים הראשונים שאמרו לי: אתה חייב לסגור את תל"ם ואת ההוסטל לנשים, אין תקציב, אתה חייב לסגור את שני המוסדות האלה.
שלמה בקיש: אמרתי: את זה אני בוודאי לא סוגר, נעשה הכל כדי להמשיך לפתח את שני המוסדות, גם את תל"ם וגם את ההוסטל.
שלמה בקיש: בנוסף לזה, יש חמישה הוסטלים של גברים בכל הארץ, יש הוסטל לאוכלוסייה הערבית בחיפה.
שלמה בקיש: את כל זה אנחנו מצליחים להחזיק בתקציב הקטן שיש לנו.
שלמה בקיש: קודם כל אני רוצה בקריאה נרגשת, לא בדקתי אם את חברה בוועדת הכספים, אבל יש לך חברים ומקורבים בוועדת הכספים, אז תהיי שגרירה שלנו בוועדת הכספים, תדברי עם מי שאתה יכולה לדבר בכנסת, כדי להגדיל את התקציב שלנו ולו במעט.
שלמה בקיש: אני לא דורש שיכפילו, אני מאוד צנוע, עם עוד 3-4 מיליון אפשר היה לעשות הרבה יותר ממה שאנחנו עושים.
שלמה בקיש: דבר נוסף, צריך לחוקק חוק בכנסת, ואפשר לעשות את זה בקלות, שנשים בהריון או נשים עם ילדים יקבלו חלופת מאסר.
שלמה בקיש: במקום שיהיו בכלא נווה תרצה, שיהיו אצלנו בהוסטלים.
ירונה לינהרט: אני מסכימה.
שלמה בקיש: יש מסגרות שיכולות לתת חינוך, שמעתם פה על קצה המזלג.