GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
נורית זיו: אכן יש ירידה מסוימת במספר התלונות אם כי חלק זה בעיה בדיווח מחשבי, אני חושבת שיש קצת יותר.
נורית זיו: בסך-הכול רואים ירידה מסוימת, גם ברצדיביסטים, כלומר לא היה נדיר לראות אדם שיש לו מספר תיקים שאינם מטופלים.
נורית זיו: היום במשטרה כנוהל רצדיביסט הוא אדם שנפתח נגדו תיק שני, ואז התיק מסומן בצבע מסוים, נרשם עליו "רצידיבסט", והתיקים מקודמים מהר לתביעה ולפרקליטות.
נורית זיו: אם זה תיק שני בלבד התיק מקודם יותר מהר עם המזכר הזה.
נורית זיו: אנחנו עושים הערכת מסוכנות על כל תיק ובהתאם להערכה הזו אנחנו פועלים מהפעילות החמורה ביותר עד לקלה ביותר.
נורית זיו: החמורה ביותר היא, כמובן, ההחלטה בעקבות הערכת המסוכנות שבנינו שקבעה שהאדם מסוכן, אנחנו מבקשים מייד אישור מעצר או עד תום ההליכים, מגישים כתב אישום תוך חמישה ימים, ואם בית-המשפט משתכנע האיש נעצר עד תום ההליכים.
נורית זיו: לפעמים בית-המשפט, לצערי, לא מקבל את הבקשות שלנו ואז יש מגוון של החלטות על מעצר בית מלא או חלקי, עבודה בהשגחה עד הרחקה מרדיוס, הרחקה לעיר אחרת.
נורית זיו: כל מיני אפשרויות של הגנה על האישה כי, לצערי, היום לא משופעת באנשים, ויכול היה להיות אחרת אם אפשר היה להעמיד סיור ליד כל אישה כזאת.
נורית זיו: אנחנו עובדים בשיתוף פעולה אישי ומקצועי הדוק מאוד עם המרכזים למניעת אלימות, והדעה הנחרצת היא שגם בתיקים מסוכנים וגם בתיקים שבהם הסיכון פחוּת השילוב המנצח הוא השילוב המטפל עם אכיפת החוק.
נורית זיו: זה לא יכול ללכת בנפרד.
נורית זיו: בנינו נוהל שעובד בקביעות ובודקים את זה ומעירים אם זה לא עובד.
נורית זיו: כאשר באים החשוד וגם הנפגעת אנחנו שואלים להסכמתם לכמה דברים: צו הגנה, נותנים להם את כל האינפורמציה לגבי כל ארגוני הסיוע שיש, וכן מציעים להעביר את הפרטים שלהם למרכזים למניעת אלימות – יש 52 כאלה – בהסכמתם, ובנסיבות אחרות גם ללא הסכמתם, כשיש ילדים בסיכון, ויש עברות חמורות מאוד כמו עברות מין.
נורית זיו: אנחנו שואפים שגם אנשים כאלה יגיעו לטיפול.
נורית זיו: אנחנו לא סוגרים את התיקים בשלב הזה.
נורית זיו: אם לפי הסטטיסטיקה בשנת 95', 50% מהתיקים נסגרו באי-תביעה וב- 50% רק חקרו, היום 95% הם תיקים חקירה ו- 10% הם תיקי אי-תביעה.
נורית זיו: כלומר, יש חקירה מלאה של התיק.
נורית זיו: בתחילתו של תיק אנחנו לא סוגרים תיק, גם לא לפי בקשתה של אישה.
נורית זיו: היום זה על-פי חוק, אבל גם לפני-כן בנוהל המשטרתי, גם אם האישה מבקשת אנחנו רושמים את בקשתה ולא מסיימים את הטיפול בתיק.
נורית זיו: דברים יכולים להשתנות קצת כאשר אפילו התיק מגיע לבית-משפט ויש כתב אישום, לאחר שהזוג עובר תהליכי שיקום, יש גם עין בוחנת של שירות המבחן שנותן תסקיר ראוי שהיה תהליך טיפולי.
נורית זיו: אז אנחנו יכולים ללכת לקראת זוג ואולי לסגור את התיק.
נורית זיו: בשלב ההתחלתי לאמירה של האישה שהיא רוצה את בעלה בבית לפעמים אין משמעות, כי הלחץ הוא מאוד גדול עליה: פסיכולוגי, כלכלי וכדומה.
נורית זיו: לכן הנימוקים לסגירה הם לא נכונים, וודאי לא בתחילת הדרך, אלא אולי בתהליכים יותר רחוקים.
נורית זיו: בכל-אופן חלק מהאנשים מגיעים למרכזים וחלק מאבדים כוחות בדרך למרכזים ואף על פי שהן מעוניינות למסור את הפרטים, הן לא מגיעות לטיפול.
נורית זיו: יצרנו מודלים איך להדק את זה, כמו 11 תחנות בשיתוף פעולה עם משרד העבודה והרווחה בעקבות הוועדה הבין-משרדית.
נורית זיו: יש עובדת סוציאלית שעובדת עם התחנה כדי לבנות ולעשות את החיפוש כבר בתחנה כדי להביא את האישה – וגם את הגבר כי הוא המפתח לכל העניין – לטיפול.
נורית זיו: 80% מהגברים הם בני טיפול, 20% אינם בני טיפול, אבל למען 80% כדאי היה לשלב את הזרועות.
נורית זיו: אנחנו מרכיבים מודלים לליווי קרבנות בכל רחבי הארץ, לרבות מתנדבות שבאות מסקטורים שונים, והמטרה היא לחבר אותם לטיפול.
נורית זיו: בשנה שעברה נרצחו 16 נשים ו- 3 גברים.
נורית זיו: מתוך 16 הנשים בסך-הכול 3 מקרים הגיעו למשטרה ובשאר המקרים לא הגיעו תלונות למשטרה וגם לא לרווחה.
נורית זיו: הבעיה העיקרית, בעיקר במקרי הרצח היא שהנשים לא יוצאות החוצה בכלל.
נורית זיו: לדעתי, יציאה החוצה וגילוי של הדבר לרשויות לא מסכנות את האישה, אבל רובן לא מוכנות לערב את הרשויות שיכולות לסייע.
נורית זיו: לכן ברוב מקרי הרצח או שהשכנים אומרים שהם ידעו או שאומרים שהם היו זוג נפלא, והדברים מתרחשים בלי שאף אחד יידע שיש בעיה קודמת לאירוע.
נורית זיו: במקרה רצח אחד שאירע השנה בערד הגבר הרג גם את הבן וגם את האמא.
נורית זיו: הם חיו 30 שנה יחד, הייתה בעיה כלכלית ומתח בין הבן שלא עבד לבין האבא.
נורית זיו: האבא לא התאקלם בארץ ורצה לחזור לחבר העמים.
נורית זיו: האישה אמרה שהיא נשארת, ובעקבות הוויכוח הזה זה מה שקרה, לצערנו, בסופו של דבר.
נורית זיו: במקרה של אשדוד, שבו הגבר רדף אחרי אשתו והיא החליקה ונפלה מהקומה השישית והוא קפץ אל מותו, לא היו תלונות במשטרה בכלל, והיא היום מאושפזת בטיפול נמרץ מחוסרת הכרה.
נורית זיו: על המקרה בתאילנד גם לא היו ידיעות משטרתיות, לא תלונה.
נורית זיו: המשפחה מאוד חששה לה, ובצדק, אבל רשויות הרווחה המשטרה לא ידעו מזה.
נורית זיו: במקרה האחרון בקריית מוצקין האישה פצועה בהכרה, ואני מקווה שמצבה ישתפר.
נורית זיו: שם היו מקרים קודמים שאחד מהם משנת 2001 הובא לבית-משפט והוא נדון.
נורית זיו: במקרה אחד האישה התלוננה נגד הגיס, אחיו של הבעל, בעקבות ויכוח על רכוש, ועוד תיק שנסגר מחוסר ראיות.
נורית קאופמן: בהמשך למה שמה שנורית אמרה, ויצ"ו מלווה בכמה תחנות משטרה בעזרת מתנדבות את הפרויקט שמכונה "פרויקט ליווי נשים במשטרה".
נורית קאופמן: יש עם זה קצת בעיות שאנחנו מודעות להן, אבל הרעיון הוא לתת תמיכה נוספת לאישה שמגיעה לתחנת משטרה כשהיא מבולבלת, כואבת, פצועה לעתים, ולהביא אותה למרכזים לטיפול למניעת אלימות במשפחה.
נורית קאופמן: רובנו קראנו את הממצאים של המחקר של מכון דחף שבדקו את עמדותיהן של נשים בשאלה האם מגיע לנו להיות נשים מוכות, ולצערי הרב, שיעור הנשים שחושבות שבסדר להכות אותם הוא גבוה מאוד.
גילה פינקלשטיין: זאת אומרת, הנשים עצמן לא שומרות על עצמן.
נורית קאופמן: הנשים עצמן חושבות שצריך להכות נשים.
גילה פינקלשטיין: גברים ודאי, אבל נשים שחושבות?
נורית קאופמן: כשבדקו את השאלה הזאת בקרב העולים החדשים התחזקה הדעה שצריך לעשות עבודה גדולה מאוד בקרב העולים החדשים כי שם הבורות היא עצומה, במיוחד משום שזה דפוס התנהגות שחלק הביאו וצריך להביא לשינויים בכך.
גילה פינקלשטיין: לי ידוע על 51 מרכזי סיוע, אני שמחה שיש עוד מרכז אחד.
אביבה אופיר: בהדסה יש לנו פרויקטים בכמה סניפים; בנתניה יש לנו פרויקט מאוד מוצלח שכבר עובד שנתיים-שלוש של שתי פעולות:
אביבה אופיר: האחת של נשים חונכות-מלוות, שעובדות בשיתוף פעולה עם המשטרה ועם מחלקת הרווחה של העירייה, ויש להן גם "קפה שיח" – מועדון שפועל כמה פעמים בשבוע אחר הצהריים ולנשים האלה יש מקום להגיע אליו, והן מקבלות קפה ועוגה ולפעמים הרצאה.
אביבה אופיר: כלומר, יש הרגשה של שיתוף פעולה והצדקה של מה שהן עושות.
אביבה אופיר: כמו-כן אספנו חתימות בכל הארץ והגשנו כבר לשר המשפטים הקודם ולשר הנוכחי בקשה להצעת חוק שיחייב את הגבר המכה בקבלת טיפול – לא רק בעונש, אלא קבלת טיפול.
אביבה אופיר: אנחנו מתחילים עכשיו פרויקט דומה במודיעין, ויש לנו הסכמה לשיתוף פעולה מצד המשטרה.
אביבה אופיר: אנחנו עומדים לעשות פעילות של חניכת נשים וגם מועדות כזה.
אביבה אופיר: אנחנו בשלב ההכנה משום שהן צריכות לעבור קורס הכנה.
גילה פינקלשטיין: מי יממן את הטיפול בגבר?
נורית קאופמן: זו לא הבעיה, כסף הוא לא הבעיה.
גילה פינקלשטיין: זאת הבעיה.
גילה פינקלשטיין: חוקים נופלים פה בגלל תקציב.
אביבה אופיר: במודיעין, מנהלת המרכז לשלום המשפחה, יעל תדרים, לוחצת עלינו מאוד כי יש לה כבר כמה גברים שלוחצים ומאוד ומבקשים טיפול.
גילה פינקלשטיין: שיקבלו אם יממנו את זה, זו בעיה תקציבית.
אביבה אופיר: אנחנו עושים את הפעילות שלנו מתרומות שלנו מכל מיני אירועים של גיוס תרומות.
אביבה אופיר: לנו יש התקציב שלנו, ואנחנו מבקשים גם מגופים אחרים, כמו העירייה שישתתפו.
גילה פינקלשטיין: תודה רבה, אביבה, מאוד חשוב.
ציפי נחשון-גליק: המרכזים לטיפול במניעת אלימות עוסקים במניעת אלימות ובטיפול באלימות במשפחה.
ציפי נחשון-גליק: אני רוצה להתחיל בנושא של מניעה שאורנה הזכירה.
ציפי נחשון-גליק: זאת תכנית שמיועדת לתלמידים בכיתות י' או י"א או י"ב.
ציפי נחשון-גליק: נעשה עליה פיילוט ומחקר והיא הוכחה אפקטיבית במניעת אלימות.
ציפי נחשון-גליק: היא כוללת 10 פגישות לכל תלמיד עם המחנך שעובר הכשרה או היועצת בשיתוף עובדים סוציאליים.
ציפי נחשון-גליק: התכנית דנה בנושא של חברות, זוגיות, חיזור ואהבה וגם בכל הנורות האדומות.
ציפי נחשון-גליק: יפה שאנחנו מצליחים להיכנס ל- 500-700 כיתות בשנה, אבל לצערי הרב, זה מתוך 3800 כיתות י"א שקיימות באותה שנה בכל הארץ.
ציפי נחשון-גליק: הוחלט שאם התכנית תוכח אפקטיבית היא תהיה חלק אינטגרלי ממערכת החינוך, ולצערי הרב, היא לא חלק אינטגרלי.
ציפי נחשון-גליק: כולם אומרים שיש הרבה נושאים חשובים, ואני חושבת שבעקבות מקרי הרצח הטרגיים של נשים ושל הכאת נשים צריך לעסוק הרבה מאוד באלימות, ולהכריז על מניעת אלימות כעדיפות ראשונה.
אורנה המר: מניעת אלימות גם במערכות יחסים.
ציפי נחשון-גליק: אני מתמקדת במניעת אלימות במערכות יחסים.
ציפי נחשון-גליק: מתוך הנרצחות בשנת 2003 שתיים נרצחו בידי חבר, לא בידי בעל, אלא על רקע רצונה להיפרד ממנו.
ציפי נחשון-גליק: אם היא הייתה יודעת מה זה נורות אדומות יכול להיות שהיינו יכולים למנוע רצח, או לעזור להרבה מאוד נערות שנכנסות למערכות יחסים קשות.
ציפי נחשון-גליק: אם לא נעסוק במניעת אלימות אנחנו כל הזמן נעסוק בכיבוי שרפות.
ציפי נחשון-גליק: זה לדעתי, צו השעה.
ציפי נחשון-גליק: אני לא שרת החינוך, אבל צריך להכריז שחובה להפעיל את התכנית הזאת בבית-הספר, זה לא עניין של בחירה, אבל היום כן, ורק 700 כיתות זוכות לזה.
ציפי נחשון-גליק: יש 200 אלף נשים מוכות בישראל, על-פי סקר של משרד הרווחה בשנת 2000.
ציפי נחשון-גליק: 140 אלף חוו אלימות בשנה האחרונה בזמן הריאיון, אבל במהלך השנים זה הגיע אפילו ל- 210 אלף נשים מוכות, כמעט 12% מאוכלוסיית הנשים.
ציפי נחשון-גליק: במרכז אנחנו מצליחים להגיע ל- 7000 משפחות, ואפילו פחות.
ציפי נחשון-גליק: חלקם מופנים על-ידי המשטרה, חלקם באות כי הגיעו מים עד נפש, והחליטו לפנות לעובדת סוציאלית; חלקן מופנות על-ידי חדרי מיון לאחר שהגיעו אליהם בעקבות אלימות קשה.
ציפי נחשון-גליק: מתוך 6500 המשפחות יש 5000 נשים ורק 2000 גברים.
ציפי נחשון-גליק: לצערי הרב, ב- 52 המרכזי אני לא אומר שיש המתנה כי אם אישה תגיע נקבל אותה, אבל לא נחזר אחרי כל מי שמגישה תלונה במשטרה ויש לנו הטופס שלה, אלא נחכה שהיא תבוא.
ציפי נחשון-גליק: אם היא לא תבוא, לצערנו, נתייק את הטופס, אלא אם כן השוטר יגיד שהיא בסכנה גדולה, והבעל הורחק מהבית.
ציפי נחשון-גליק: כ- 800 נשים נזקקות לשירותי הגנה במקלטים לנשים מוכות; יש כ- 6000 צווי הגנה, ויש 1400 אסירים שיושבים בבתי-הסוהר.
ציפי נחשון-גליק: היה רעיון שכל אישה שמקבלת צו הגנה ייתנו לחצן מצוקה, וחושבים שזה מה שיציל אותה.
ציפי נחשון-גליק: אבל זה לא מה שיציל אותה.
ציפי נחשון-גליק: אישה מוכה "יוצאת מהארון" או למשטרה או לחדר מיון או לעובדת סוציאלית אחרי 6-8 שנים של התעללות.
ציפי נחשון-גליק: היא לא יוצאת אחרי סטירת הלחי הראשונה, זה הממוצע.
ציפי נחשון-גליק: כרמלה בוחבוט יצאה אחרי 25 שנה, ובסוף היא רצחה את בעלה.
קריאה: הרגה.
ציפי נחשון-גליק: צריך להבין את הדינמיקה של הנשים המוכות.
ציפי נחשון-גליק: היא הולכת לבית-משפט לענייני משפחה או מגישה תלונה; היא מפחדת ומבוהלת ומקבלת צו הגנה שלפעמים מסכן אותה.
ציפי נחשון-גליק: בעקבות החוק הנאור למניעת אלימות יש כאלה שבהחלט נעזרות, אבל לא לכולן זה מתאים.
ציפי נחשון-גליק: אז הוא מפר את הצו ומתחיל לבוא, מתחיל לאיים עליה שאם בפעם הבאה היא תתלונן על הפרת הצו הוא בכלל יגמור עליה.
ציפי נחשון-גליק: אנחנו יודעות על הרבה מאוד נשים שהבעל מפר את הצו, והן לא חוזרות ומתלוננות.
נורית זיו: בדרך לצו וללחצן מצוקה צריך לעבור דרך גורמי טיפול.
נורית זיו: מאוד מסוכן לעשות את הדברים ככה, ואחר-כך הדינמיקה בין בני הזוג משתנה.
אביבה אופיר: בחוק ניצול ילדים מחייבים את כל מי שבא במגע עם הילד---
נורית קאופמן: הבנו את השאלה.
נורית קאופמן: לגבי ילדים יש חובה כי הם חסרי ישע.
נורית קאופמן: נשים לא נכנסות לקטגוריה.
ציפי נחשון-גליק: אנחנו צריכים להבין היטב את הדינמיקה בין בני זוג.
ציפי נחשון-גליק: הוא ממשיך להיות אבא של הילדים שלה, היא נמצאת במצב קשה מאוד של חוסר אונים, של חולשה ושל העדר משאבים כלכליים, ולפעמים היא מתפתה להכניס אותו גם כשיש צווי הרחקה.
ציפי נחשון-גליק: יש לחץ של הילדים.
ציפי נחשון-גליק: תשמעו אישה מוכה שהלכה למקלט אחרי כל-כך הרבה שנים אומרת שמה שהניעה אותה ללכת למקלט הם הילדים.
ציפי נחשון-גליק: אם יש שיעור מסוים של נשים שעוזבות את המקלט בלי לסיים תהליך, זה גם בגלל הילדים שמפעילים עליה לחץ, רוצים לראות את אבא, ולא רוצים שיתגרשו.
ציפי נחשון-גליק: לכן מוקד הטיפול עם כל שירותי ההגנה שאנחנו נותנים הוא לחייב גברים אלימים ללכת לטיפול.
ציפי נחשון-גליק: יש שיטות כאלה בחו"ל: אישה מבקשת צו הגנה, אישה מגישה תלונה במשטרה, מאבחנים את רמת המסוכנות שלו, ואם הוא מסוכן מאוד הוא יהיה עצור ויועמד לדין ויילך לכלא.
ציפי נחשון-גליק: היום כלא יכול לשבת בכלא שנתיים עד חמש שנים בלי לעבור תכנית טיפול.
ציפי נחשון-גליק: 90% מהם חוזרים לאותה אישה, ואני לא צריכה לספר לכם איזו רמת מסוכנות חוזרת להיות בבית.
ציפי נחשון-גליק: אם היא תהיה מספיק אמיצה יכול להיות שהיא תגיש שוב תלונה נגדו, ויש בערך 30% רצדביזם בנושא אלימות במשפחה.
ציפי נחשון-גליק: לא יכול להיות שגבר יישב בכלא ולא יחייבו אותו לעשות שינוי בהתנהגות שלו.
ציפי נחשון-גליק: הוא יישב באופן מלא, הוא לא יקבל שחרור מוקדם, אבל התסכול שלו יהיה גדול יותר, והאישה מקבלת אותו חזרה הביתה, והטרגדיה ממשיכה.
אורנה המר: גם אם הם לא חוזרים הם פוגעים בנשים הבאות.
ציפי נחשון-גליק: זה החלק של אלה שמוגדרים מסוכנים מאוד שמרצים את עונשם בכלא.
ציפי נחשון-גליק: יש אחרים שמקבלים צווי הרחקה; מקבלים מעצרי בית שתלויים בפרק זמן של בין חודש עד 9 חודשים ומנועים מלצאת לעבודה בשלב של מעצר הבית, ואין חובה שהם יהיו בטיפול.
ציפי נחשון-גליק: לכן צריך לחוקק במדינה חוק שגבר אלים שהוגשה נגדו תלונה והוצא נגדו צו הגנה יחויב ללכת לטיפול.
עדה פליאל: ב- 88'-90' כשהחל הטיפול האינטנסיבי בנושא של נשים מוכות והקמת המקלטים לנשים מוכות, עמדה בפנינו כל הזמן החובה לחוקק חוק של חובת טיפול.
עדה פליאל: קרה משהו בתהליכים המשפטיים שהוריד את זה מסדר היום, ואני לא יודעת למה.
ציפי נחשון-גליק: החוק היום אומר שהשופט יכול לשלוח אותו בתנאי שהוא מסכים ובתנאי שנמצאה תכנית שיקום.
ציפי נחשון-גליק: בתנאי שהוא מסכים זה פשוט בדיחה; בתנאי שיש תכנית שיקום – אין מספיק תכניות שיקום זמינות.
ציפי נחשון-גליק: מרכזים לטיפול באלימות שמטפלים ב- 2000 גברים יכולים להקים קבוצת טיפול אחת או שתיים לגברים, אבל אם שופט רוצה לשלוח במסה צריך למסד שבמרכז אלימות יפעל מרכז שכל ערב תהיה בו קבוצה.
דפנה ביינוול: אני עוסקת גם בעבריינות מין, והבעיה גם בכך היא בטיפול.
דפנה ביינוול: אי-אפשר בחוק לכפות על אדם לקבל טיפול אם הוא איננו רוצה.
דפנה ביינוול: החוק יכול לומר שצריך לתת טיפול וזה מחייב את כל המוסדות מסביב: שופט חייב, המשטרה חייבת לשלוח, ואתם חייבים לתת את הטיפול.
דפנה ביינוול: אפשר להביא את הסוס עד השוקת, אבל אי-אפשר להכריח אותו לשתות.
גילה פינקלשטיין: ואם יהיה חוק כזה?
דפנה ביינוול: כשמחייבים את הגבר לקבל טיפול הוא יגיד "בסדר", כי הוא יידע שהוא לא יוכל לקבל טיפול.
דפנה ביינוול: אבל אם הוא לא רוצה לקבל אותו אנחנו יכולים להטיל עליו כל מיני סנקציות: לא לצאת לחופשות, לא לתת פגישות עם המשפחה.
דפנה ביינוול: אין לנו סנקציה שאומרת שהוא צריך להיות מטופל בכוח.
דפנה ביינוול: המטפלים יכולים להסביר לכם שאי-אפשר להכריח בן-אדם לטפל, אנחנו יכולים לחייב את הרשויות לתת טיפול.
אביבה אופיר: אבל אם זה חלק מהעונש שהשופט יגזור עליו?
דפנה ביינוול: זה לא יכול להיות, שופט איננו כמו קצין מבחן.
דפנה ביינוול: אני לא יכולה להחליט לשירות המבחן שהוא יטפל.
דפנה ביינוול: כשזה קרה פעם אחת היית צריכה לשמוע מה שירות המבחן אמר, "בלי ששאלתם אותנו?
דפנה ביינוול: "
ציפי נחשון-גליק: אז להקים מסגרות שמיועדות לזה.
דפנה ביינוול: אותה מסגרת בודקת את האיש, את יכולה לעצור אותו, אבל אי-אפשר לכפות עליו.
גילה גמליאל: אני רוצה להתנצל שלא הייתי בתחילת הדיון, אבל גם בקידום החקיקה בעניין ההטרדות המיניות זה מעורר הדים, ולצערי, חלק לא מבינים את החוק כלשונו ומתרגמים אותו בצורה מעוותת.
גילה גמליאל: לכן הייתה חובה מבחינתי להבהיר את החוק בצורה ברורה, ולכן נאלצתי לאחר לישיבה.
גילה גמליאל: אלימות כלפי נשים ורצח נשים הפכו להיות מכת מדינה בכל מה שקשור לחוסר האונים שלנו כמנגנון שאמור להגן על הנשים בתרגום הדברים לפתרון כדי שנשים לא יצטרכו לחשוש שהן עלולות להירצח בידי בני זוגן.
גילה גמליאל: הבעיה היום היא שחלק מפעילות המניעה, כולל טיפול כפייתי או לא כפייתי בגברים, לא נעשית בטיפול המונע בילדים שעברו אלימות במשפחה, והם פוטנציאל להיות בעצמם אלימים.
גילה גמליאל: המחקרים מוכיחים שאם הטיפול ניתן להם בגיל הרך לא נצטרך לתרגם את הדברים למה שאנחנו מדברות עליו כאן בישיבה.
גילה גמליאל: אחת הבעיות במהלכים האלה היא, כמובן, משאבים – תמיד – אבל לא פחות מכך טיפול בסימפטום קיים מאשר קו חשיבתי שלצערי, קיים בכל הדפוסים בחברה.
גילה גמליאל: כאן לטעמי, אנחנו צריכים לקחת את זה כפרויקט.
גילה גמליאל: אנחנו יכולות לדבר עכשיו על עוד מקלט לנשים ועל עוד מקלט לגברים מכים.
גילה גמליאל: אני לא טוענת חלילה שאנחנו לא צריכות לפעול בכיוונים האלה, אבל אם אנחנו רוצות לתרגם את הדברים בצורה הפרקטית ביותר והממוקדת ביותר באפשרויות שלנו כדי למנוע בעתיד מצב שמלכתחילה נצטרך להיכנס לתוך המערבולת הזאת, לטעמי, אנחנו צריכות למקד כאן את כל הדגשים ולפעול.
גילה גמליאל: אני רוצה לשמוע איפה הנתון הזה עומד היום, וכמה ילדים נחשבים עדיין הפוטנציאל הארי להיות גברים אלימים.
גילה גמליאל: איפה הטיפול בהם עומד היום, איפה זה תקוע, מה מערכת החינוך עושה בסוגייה הזאת, מה עושה מערכת העבודה והרווחה.
גילה גמליאל: סיירנו גם במרכזים וגם בבית-נועם, ואני שוחחתי אישית עם בחור בן 27 שהיכה את חברה שלו והצטער על כך.
גילה גמליאל: קודם דיברתם על כך שאפשר לכפות על בן-אדם להגיע לטיפול, אבל אי-אפשר לכפות עליו לעבור את הטיפול פיסית.
גילה גמליאל: אותו צעיר שדיבר לא הפנים במשך שלושה חודשים מתוך ארבעת חודשי הטיפול, שהוא באמת רוצה לעבור את הטיפול, אלא רק בחודש האחרון, ואחר-כך הוא זעק איך הוא לא הבין איך הוא לא ניצל את התקופה הזאת.
גילה גמליאל: זה עוד תהליך שצריך לחשוב עליו ועל ההתמודדות אתו.
גילה גמליאל: מכיוון שהבעיה כל-כך אקוטית אנחנו צריכים לחשוב מאיפה היא מתחילה ולעקור את הניצנים שלה.
גילה גמליאל: אם לא ייעשה טיפול שורש נצטרך להקים כל פעם מקלטים והוסטלים ומשאבים אחרים שמנווטים להרס המשפחות, והחיים הם לא אותם חיים שיכלו להיות מלכתחילה, ולסיטואציות שאין ספק שאפשר לפתח אותם אחר-כך ולטפח אותם, אבל הצלקות הקיימות בלתי נשכחות ואינן ניתנות לריפוי.
גילה גמליאל: מלבד זאת יש מצבים שמייצרים לנו את ההמשכיות שאנחנו לא יכולים להתנתק ממנה אם לא נדאג לטפל בה.
גילה גמליאל: אני רוצה לתעל את הדיון עכשיו לנקודה הזאת.
גילה גמליאל: לפני שנפתח את הדיון אני רוצה שנשמע את הנתונים.
ציפי נחשון-גליק: יש בערך 600 ילדים שטופלו בשנת 2003.
ציפי נחשון-גליק: לצערי, מתוכם ממש בודדים היו המתבגרים שהם בעצם האוכלוסייה שאנחנו חוששים שתהיה אוכלוסיית הגברים האלימים העתידית.
ציפי נחשון-גליק: כמו שאמרת, זה עניין של בעיות תקציביות.
ציפי נחשון-גליק: לכן הגשנו בקשה לממן במרכזים לטיפול באלימות כוח אדם במסגרת הוועדה הבין-משרדית לנושא האלימות במשפחה.
ציפי נחשון-גליק: אני מקווה שנֵענה בחיוב ונקבל הרבה תקציבים.
ציפי נחשון-גליק: חשוב להדגיש שעם מתבגרים לא מספיק שיהיה עובד סוציאלי שיעבוד אתם כי אם יזמינו אותם לקבוצה טיפולית הם לא יבואו לטיפול, מן הסתם, אבל אם יזמינו אותם לקבוצה שהיא גם טיפולית וגם חווייתית, הסיכוי שהם ישתלבו בטיפול יהיה מאוד גדול, ולכן התקציב צריך להיות כפול, גם של עובד סוציאלי וגם של איש שמעביר את החלק החווייתי: פסיכודרמה או מולטימדיה, וכדומה.
גילה גמליאל: יש מחקרים שמציגים נתונים על אותם ילדים שעברו את הטיפול לאורך שנים?
ציפי נחשון-גליק: אני לא יודעת, אבל אימהות שהילדים שלהם מטופלים מדווחות על מצב אחר בבית.
ציפי נחשון-גליק: הרבה פעמים היא שמבקשת שיטפלו בילדים שלה אחרי שהיא עברה תהליך כלשהו, והיא מרגישה רווחה ואומרת, עכשיו תורו של הבן שלי.
ציפי נחשון-גליק: יש מצבים שאנחנו עדיין מתמודדים אתם מבחינה חוקית, שאם היא הצליחה להיפרד מהגבר הוא הרבה פעמים תוקע את ההסכמה שלו שהילד יעבור טיפול כי אם הוא קטין אנחנו חייבים לקבל את הסכמתם של שני בני הזוג.
מיכל רייסר: כמו מי שירצח לא יירש אחר-כך---
גילה גמליאל: צריך לבצע שינוי בחוק?
מיכל רייסר: לא.
מיכל רייסר: אם כרגע זה מותנה בהסכמה צריך לחשוב.
גילה גמליאל: מי מרים את הכפפה לתרגם את הצעת החוק כדי שנקדם אותה ונגיש אותה?
אביבה אופיר: אנחנו אספנו חתימות בציבור והגשנו בקשה להצעת חוק גם לשר המשפטים הקודם וגם לשר הנוכחי בבקשה לחייב את הגבר לעבור טיפול.
גילה גמליאל: אני אשמח לקבל את ההצעה אם היא כבר כתובה.
אביבה אופיר: אני קודם אברר איפה זה נמצא ואעביר לך עותק מזה.
גילה גמליאל: אני אשמח אם זה יעבור אליי, ואני אשמח לטפל בזה.
גילה גמליאל: אני מדברת על הצעת החוק שתדאג לכך שקטין יקבל טיפול אף על פי שהאב מנסה למנוע את הטיפול.
עדה פליאל: אבל יש כל מיני סיטואציות.
עדה פליאל: קודם-כל כאשר ההורים לא גרים תחת קורת גג אחת אז אין בעיה.
עדה פליאל: אם הילדים נמצאים במקלט עם אמם והיא המשמורן שלהן, אין בעיה.
ציפי נחשון-גליק: אם יש משמורת משותפת יש בעיה.
גילה גמליאל: לא נתווכח עם העובדות החוקיות.
גילה גמליאל: השאלה היא מי לוקח על עצמו כדי שנדע אל מי לפנות.
גילה גמליאל: מהפרקליטות?
מיכל רייסר: אני מוכנה ליצור את הקשר עם מחלקת הייעוץ והחקיקה במשרד שלנו.
גילה גמליאל: ולומר מה בדיוק הבעיה כדי לפתור אותה.
מיכל רייסר: קודם כל כדי לבדוק אם אכן יש בעיה ועד כמה היא קיימת.
גילה גמליאל: אני אשמח לקבל רעיונות לפתרון.
ציפי נחשון-גליק: מבחינתנו יש פתרון, אבל הוא מסורבל כי אצלנו במשרד יש ועדות החלטה ולפעמים מביאים את זה לבית-משפט עליון, וזה יכול לקחת חודשים.
נורית זיו: אני רוצה להשלים את התמונה מהצד השני של הטיפול הרווחתי.
נורית זיו: כמו שאני רואה את זה, יש הרבה מאוד ילדים עדים לאלימות.
נורית זיו: אני לא מדברת על ילדים שחווים את האלימות שמטופלים מייד בידי עובד סוציאלי, ויש קשר ישיר בין המשטרה לבין העובד הסוציאלי שמטפל בהם, ובזה אני לא רואה בעיה מבחינה טיפולית.
נורית זיו: אני רואה בעיה מאוד גדולה אצל אותם ילדים שהוגשה תלונה, ויש ילדים שהם עדים לאלימות.
נורית זיו: בגלל חוסר משאבים אנחנו בשטרה מוכנים למסור אינפורמציה כפוף לכללים הקבועים בחוק לגורמי רווחה ולגורמים טיפוליים על כל ילד שהוא עד לאלימות, משום שלטעמנו הטיפול במשפחה ובילד הם מאוד חשובים.
נורית זיו: מצד שני אין כמעט היענות בגלל בעיות תקציביות, לא מכיוון שחושבים שזה לא חשוב מספיק.
נורית זיו: אני קוראת למישהו להרים את הכפפה, שהילדים שעדים לאלימות ידווחו לגורם טיפולי.
קריאה: והם בסכנה ממשית.
נורית זיו: יש כאלה שהם בסכנה מיידית, והם מטופלים מיידית.
נורית זיו: הילדים האחרים שאינם בסכנה מיידית משום שהם לא מוכים, לא מטופלים בגלל משאבים.
אילנה בן-שחר: הם הפוטנציאל.
שולה אגמי: אני רוצה לדבר דווקא על הוועדה הבין-משרדית.
שולה אגמי: הייתה ישיבה אצל מבקר העירייה, ושאלתי מי נמצא בוועדה.
שולה אגמי: לצערי, נתנו נציגות פה-ושם והשלטון המקומי לא נכח בוועדה כנציגות.
שולה אגמי: שאלתי למה, ואז יושב-ראש ועדת ביקורת נתן הוראה חד-משמעית להכניס את השלטון המקומי.
שולה אגמי: עד היום עם כל המכתבים וכל הפניות לא קיבלנו שום תשובה.
שולה אגמי: אני מכירה את הטמפרמנט שלך גילה, ואני מאוד שמחה לשמוע את מה שאמרה היום גילה.
שולה אגמי: אנחנו שומעים נתונים, אבל אנחנו לא פותרים שום דבר בשטח.
שולה אגמי: אנחנו עושים יחד עם המשטרה עבודה נהדרת, גם בנושא מציל"ה וגם עם השלטון המקומי.
שולה אגמי: נשאלת השאלה איפה השאר?
שולה אגמי: איפה אנחנו כנציגות שלטון מקומי שעובד עם כל הרשויות המקומיות?
שולה אגמי: איפה אנחנו בעניין בוועדות האלה של ההחלטה?
שולה אגמי: אם לוקחים נציגות, לוקחים נציגות מכולם.
שולה אגמי: או שכולנו חוברים ביחד לאותה בעיה או שכל אחד מושך לכיוון שלו.
שולה אגמי: צריכה להיות החלטה חד-משמעית שלשלטון המקומי צריכה להיות נציגות בוועדה.
עדה פליאל: אנחנו נעלה את זה.
שולה אגמי: העליתי את זה 20 פעם.
גילה גמליאל: אין נציגות לשלטון המקומי בוועדה?
שולה אגמי: לא.
שולה אגמי: אף על פי שמבקר המדינה הוא יושב-ראש ועדת הביקורת---
גילה גמליאל: אנחנו נפנה בצורה מסודרת ונדרוש שתהיה נציגות גם לנשים מהשלטון המקומי.
שולה אגמי: הגישה של הדגש בבתי-הספר עם הילדים מצאה חן-בעיניי, זו גישה מאוד נכונה.
גילה גמליאל: יש מקום שכל הארגונים ישלבו זרועות, במיוחד בעניין הזה.
גילה גמליאל: כל אחת פועלת בנושאים מסוימים ועושה עבודת קודש במה שקשור בעניין אלימות נגד נשים.
גילה גמליאל: לדעתי, צריך לחשוב ביחד ומחדש – וזה תמיד טוב גם אם המסקנות נשארות אותן מסקנות – ולבחון.
גילה גמליאל: המצב הקשה הוא שהרבה פעמים נשים לא פונות למשטרה.
נורית זיו: הן לא פונות בכלל, לא יוצאות החוצה.
גילה גמליאל: אין הכלים מלכתחילה להגיע לנשים משום שהן לא מגיעות אלינו.
גילה גמליאל: השאלה היא איפה הבעיה.
גילה גמליאל: זה מצביע על כשל מערכתי משום שאישה שמגיעה למצב שרוצחים אותה, בטוח היו סימנים שקדמו לתקיפה.
גילה גמליאל: לכן ברשות התמקדנו בזיהוי ובאבחון של סימנים מקדימים לאלימות, כבר בתקופת החיזור כדי שנשים תהיינה מודעות לכך טרם כניסתן לתוך המערכת וההסתגלות למצבים בעייתיים.
גילה גמליאל: כדי להכניס למודעות מה הסימנים שמעידים על אלימת פוטנציאלית בין בני זוג.
גילה גמליאל: יחד עם זאת השאלה היא מה אנחנו עושות כדי למנוע את הטרגדיות האלה כי זה חוסר אונים מוחלט.
גילה גמליאל: אולי נקיים יום עיון מיוחד בסוגייה הזאת, אבל אני רוצה שבאמת כל ארגון ינסה לצאת משגרת העבודה האינטנסיבית וינסה לראות את הדברים מלמעלה, להכין תכנית מסוימת שתוגש לראש הממשלה, שמעגנת בתוכה את כל הפרמטרים מבחינתנו.
גילה גמליאל: את הכלים אפשר לשלב דרך הרשות לקידום מעמד האישה, ויחד עם כל נציגות הארגונים והמשטרה.
גילה גמליאל: צריך לעשות חשיבה מסודרת, איך מעגנים הכול בחבילה שתוגש לראש הממשלה ותציג לפניו את כל המצב הקשה ואת הכלים שאנחנו רואות לנכון שצריך לבצע ולקדם.
עדה פליאל: זה בדיוק מה שאנחנו עושים בוועדה הבין-משרדית.
גילה גמליאל: עצם זה שאני לא מודעת לוועדה הזאת זו כבר תעודת עניות – אולי גם לי, אבל אני חדשה פה.
גילה גמליאל: לא קיבלתי לא עדכון, לא דיווח, לא פירוט.
גילה גמליאל: יש כאן בעיה.
גילה גמליאל: עצם קיום ועדה שמטפלת בסוגייה, ולא ראתה לנכון להגיש את המסקנות שלה או את התהליכים שהיא עוברת בישיבה, עיבוד מסקנות בלי לדבר עליהן לפני-כן – זו בעיה אמיתית.
גילה גמליאל: אני לא אומרת חלילה שהוועדה לא עושה את עבודתה נאמנה, אבל עצם ניהול הדברים בדרך הזאת, זה דבר בעייתי.
גילה גמליאל: אולי בסופו של תהליך הדברים מתקדמים, אבל אולי לא בקצב שהם היו יכולים להתקדם מלכתחילה אם באמת היה סיעור מוחות.
עדה פליאל: בחדרך צריך להיות הדוח האחרון שפורסם על הוועדה הבין-משרדית.
עדה פליאל: כאשר חברת הכנסת יעל דיין הייתה יושבת-ראש הוועדה היא גם הייתה שותפה באחת הוועדות, היא הייתה יושבת-ראש של אחת מתת הוועדות של הוועדה הבין-משרדית.
גילה גמליאל: עברתי חפיפה מדהימה---
עדה פליאל: אני לא רוצה להיכנס לתוך הדברים האלה, אבל צריך להיות דוח על הנושא הזה.
ציפי נחשון-גליק: הוועדה הוקמה על-פי החלטת הממשלה ב- 98'.
ציפי נחשון-גליק: את הממצאים ואת המסקנות שלה היא הגישה בספר לראש הממשלה.
ציפי נחשון-גליק: כל התקציב שנדרש לנושא אלימות כלפי נשים במשפחה היה בעלות של 180 מיליון.
גילה גמליאל: אני כבר רואה ישיבת המשך שתדון בנושא הזה.
ציפי נחשון-גליק: אחר-כך הוצע שיאשרו לפחות 80 מיליון שקלים, בפועל אושרו 12 מיליון.
גילה גמליאל: זו הבעיה, כשמתרגמים את המסקנות רק למשאבים ולא להעלאת הנושא לסדר יום ולהציג את הדברים.