GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
שלמה בקיש: שם אנחנו משכנים לא רק נשים אלא גם אמהות עם ילדים.
שלמה בקיש: כפי שאמרתי, כל הדברים האלה יחד באים לשרת את האוכלוסייה הקטנה של כ-120 עד 140 נשים שישנן בכל פרק זמן בכלא נווה תרצה.
שלמה בקיש: אחת הבעיות הקשות שיש לנו בנושא הנשים היא שאנחנו פועלים אך ורק באזור המרכז.
שלמה בקיש: כל הפריפריה, אזור הדרום והצפון, אפשר לומר שבנושא הנשים הוא מופקר לגמרי, אין לנו יכולת כלכלית-כספית להגיע גם לאותן נשים שגרות באזור הזה.
שלמה בקיש: אחת התוכניות שלנו, אם יסתייע ונוכל להשיג תקציבים מתאימים, היא להגיע גם לנשים שלא גרות באזור המרכז.
שלמה בקיש: אני לא רוצה להאריך, אני רוצה שאנחנו נעשה את הסיור במקום, נעבור לאחר מכן להוסטל, נראה את הדברים ונשמע את הנשים עצמן.
שלמה בקיש: מהניסיון הקצר שלי, הדבר הטוב ביותר הוא לשמוע את הנשים עצמן, הן יודעות להביע הערכתן על העבודה הבלתי רגילה שהרשות לשיקום האסיר עושה פה.
ענת גור: אגיד כמה מילות פתיחה על אסירות ואסירות משוחררות, ואת הדברים יותר לעומק אשמור לדיון.
ענת גור: אחר כך לילך, מנהלת המרכז, תסביר על המקום וניפגש עם המטופלות.
ענת גור: יש במדינת ישראל יחסית מעט נשים אסירות, כ-2% מהאסירים.
ענת גור: אני עובדת עם נשים אסירות למעלה מ-20 שנים, עבדתי בכלא נווה תרצה כרכזת עובדים סוציאליים, ניהלתי את ההוסטל לאסירות משוחררות מיום הקמתו.
ענת גור: האוכלוסייה הזאת מצומצמת בהיקפה, למרות שהיא לא כל כך מצומצמת כי הנשים נשפטות לתקופות מאסר קצרות, הן נכנסות ויוצאות מבית הסוהר, כמו דלת מסתובבת.
ענת גור: אנחנו יודעים שנשים בכלא שונות באופן מהותי מגברים אסירים, רוב הנשים הן לא פושעות או עבריינות גדולות, מה שמאפיין אותן זה מצוקות כלכליות, חבריות ופסיכולוגיות קשות מאוד, שבהעדר מענים מתאמים בקהילה הן נכנסות ויוצאות מהכלא כמו דלת מסתובבת.
ענת גור: אני מאוד שמחה שהוועדה למעמד האישה הגיעה כדי לבחון יותר מקרוב מה שקורה עם הנשים, כי לא אגזים אם אומר שזאת אוכלוסיית הנשים שנמצאת באחת מהמצוקות קשות ביותר, אם לא הקשה בארץ.
ענת גור: מה שמאפיין אותן שכמעט כולן - ואני לא מגזימה - עברו התעללויות מאוד קשות שהתחילו בילדות, כמעט כולן הן קורבנות של התעללות מינית במשפחה.
ענת גור: כמעט כולם כתוצאה מזה נפלטו מהבתים בגילאים מאוד צעירים, הגיעו לרחוב והפכו טרף קל בידי סרסורים וסוחרי נשים, חלק גדול עסקו בזנות.
ענת גור: במדינת ישראל, בניגוד למדינות בעולם המערבי, אין שירותי טיפול לנשים שעוסקות בזנות.
ענת גור: מן הראוי שיהיו שירותי טיפול כאלה.
ענת גור: מה שמאפיין את הנשים בכלא הן הבעיות שמאפיינות נשים בחברה בכלל.
ענת גור: אחת הבעיות המהותיות היא, שכמעט כולן הן קורבנות יותר מאשר עברייניות אלימות או מסוכנות לחברה.
ענת גור: אנחנו נפגוש את הנשים, ונביא דוגמאות במהלך הסיור.
ענת גור: הקמת שירותי טיפול לנשים כאלה מחייבת ראייה אחרת, ראיית המאפיינים הייחודיים לעומת גברים.
ענת גור: רוב שירותי הטיפול - החל משירותי השפיטה, הענישה וגם השיקום והטיפול - מתבססים בעיקר על ידע לגבי גברים עבריינים.
ענת גור: על-ידי זה נעשה עוול לנשים, כי חלק גדול מהפרוצדורות - גם של ענישה, גם של שפיטה וגם של דרכי שיקום - לא מתאימות לנשים.
ענת גור: למשל, הקמנו לפני כמה שנים פרוייקט מיוחד של טיפול באמהות עם ילדים.
ענת גור: עד לאחרונה לא הוכר הנושא שלמעלה מ-70 אחוז מהאסירות הן אמהות, וכל שירותי הטיפול הקיימים לא נתנו מענים לאמהות, אז זה לא איפשר להן להגיע לשירותים אלה.
ענת גור: יש הרבה דוגמאות שמחייבות להקצות משאבים מיוחדים כדי להתאים את השירותים הקיימים בקהילה, כך שיוכלו לתת מענה לנשים.
ענת גור: יחד עם הרשות לשיקום האסיר, עם עבודה מתמשכת שלנו, הצלחנו להקים מגוון שירותים מיוחדים לנשים.
ענת גור: תראו חלק מהמגוון היום, ואנחנו חייבים לדחוף עוד את כל הנושא של שיקום נשים.
ענת גור: לפחות מנקודת מבטי, החברה הישראלית חייבת חוב משמעותי לנשים שהיו קורבנות כמעט מהיום שהן נולדו.
ענת גור: ציטוט אופייני של נשים בכלא: "אבא שלי אנס אותי מיום שאני זוכרת את עצמי".
ענת גור: צריך לעשות עבודה, שינוי בחשיבה - במקום לכלוא אותן, וכשהן יוצאות הן חוזרות לכביש לעבוד בזנות, יש לתת מענים יותר משמעותיים כדי שיהיה אפשר לשקם אותן וגם לחסוך משאבים למדינה.
ענת גור: כי להחזיק אישה בכלא ושניים-שלושה ילדים במשפחות אומנות, עולה יותר מאשר לעזור להשתקם.
ענת גור: מאוד חשוב לי להדגיש שצריך להמשיך להקצות משאבים, גם בתוך הרשות.
ענת גור: אנחנו נלחמות כל הזמן שיבינו שיש להקצות משאבים יותר גדולים.
ענת גור: זאת אוכלוסייה קטנה, אבל היכולת להצליח לשקם אותן היא באמצעות משאבים גדולים לעומת גברים אסירים, כי לאוכלוסיית הנשים יש מורכבות מיוחדות.
לילך בן-משה: אני מנהלת המרכז הזה.
לילך בן-משה: על בסיס הדברים שנאמרו כאן על הייחודיות של הנשים, נבנה המרכז שהוא מרכז יום לתעסוקה לאסירות משוחררות.
לילך בן-משה: המטרה הסופית היא לשלב את הנשים שמגיעות לכאן במעגל התעסוקה הרחב.
לילך בן-משה: אבל אלה נשים עם פוסט טראומה של התעללות מינית מאוד קשה, הן הגיעו לבית סוהר לנשים, אם הן עבדו זאת היתה עבודה בזנות, אז הבסיס ליציאה לתעסוקה הוא אפסי, לא קיים.
לילך בן-משה: בתקופה שהן נמצאות כאן, שהיא בין שלושה חודשים לשנה, אנחנו מנסים לתת בסיס במישורים שונים שיאפשר להן להשתלב במעגל התעסוקה.
לילך בן-משה: המקום הזה הוא מרחב טיפולי שבו הן נמצאות מהבוקר עד אחר הצהריים.
לילך בן-משה: יש פה כמה רמות של טיפול, החל מרמה מאוד ראשונית של התנהגות ותפקוד, הגעה בבוקר, למידה מה עושים אם לא יכולים להגיע, איך להתלבש, רמת התנהגות מאוד ראשונית של עמידה בכללים, בנורמות שמשקפות את הנורמות הכלליות במעגל התעסוקה הרחב.
לילך בן-משה: לאט-לאט אנחנו מתקדמים הלאה לרמות שונות של טיפול - הלימודים; מחצית מהיום בתחילת השבוע יש לימודים - מחשבים, עברית לענפיה השונים, היסטוריה, אזרחות, למידת קריאה וכתיבה למי שמתקשות.
לילך בן-משה: נשים שמגיעות לכאן הן ברמות שונות.
לילך בן-משה: ילדה שעוברת התעללות בבית מתקשה לשבת בכיתה וללמוד.
לילך בן-משה: יש כאלה שבפועל סיימו 8-10 שנות לימוד אבל הן מתקשות ברמות מאוד בסיסיות.
לילך בן-משה: אנחנו רוצים לשלב את הנשים במעגל התעסוקה בתפקידים מכובדים, לשפר את רמת הלמידה כדי שאפשר יהיה לעשות זאת.
לילך בן-משה: הלמידה היא יותר יחידנית, שונה מכיתת לימוד שבה הרמות הומוגניות, יש רמות שונות וניסיון להתאים את רמת הלימוד לכל אחת בהתאם ליכולתה.
לילך בן-משה: הן לומדות מחשבים, שזה משהו שמאוד חשוב להן והן אוהבות אותו.
לילך בן-משה: כפי שאמרתי, מחצית מהיום מוקדשת לימודים, ואז נכנסים למחצית השנייה אחרי ארוחת הצהריים - העשרה בטיפול, קבוצת טיפוליות, קבוצות אמנות, שיחות פרטניות, כדי לעזור להן להתמודד עם הקשיים, הדברים השונים שעברו, איך ממשיכים מפה הלאה.
לילך בן-משה: חשוב לי לציין - מגיעות אלינו נשים שלא עבדו במהלך החיים.
לילך בן-משה: אם הן עבדו, זה רק בזנות.
לילך בן-משה: יש פה ניסיון ללמד אותן מה זה לעבוד - קשר עם מעסיק, פרשנות של כל מיני אמירות שנאמרות, יחסים בין-אישיים בתוך מקום העבודה.
לילך בן-משה: זאת עבודה מאוד קשה שמצריכה קשר אינטנסיבי עם המקום הזה.
לילך בן-משה: דבר נוסף ייחודי לנשים, שהוא פחות בולט בניסיון לשלב גברים בתעסוקה, זה התפקידים הסטריאוטיפים הנשיים שבהם יש עבודה, אבל קשה לשלב אותן במקצועות אחרים מאשר ניקיון ומטבח, כאשר הרבה פעמים יש להן יכולת לעשות עבודה אחרת.
לילך בן-משה: רבות מהנשים הן אמהות חד-הוריות, עם קשיים טיפול בילדים שצריך לשלב בתעסוקה, קשיים של הכשרה מקצועית, שמצריכים משאבים שונים ייחודיים להן.
לילך בן-משה: אחרי שהן עוברות פה תהליך של מספר חודשים, ואנחנו מגיעות למסקנה יחד איתן שהן יכולות לצאת לתעסוקה, יש רכזת מציאת תעסוקה, והקשר איתן ממשיך גם אחרי היציאה לעבודה.
לילך בן-משה: הליווי והתמיכה הכרחיים כדי לאפשר את השיקום.
לילך בן-משה: המקום הזה הוא גם בית, אנחנו מנסים לתת לנשים תחושה של בית, של שייכות, שאפשר להיעזר, להיתמך, לקבל ייעוץ.
לילך בן-משה: בחוץ הם מרגישות בודדות ולא שייכות, כאן מנסים לתת תחושה אחרת.
לילך בן-משה: נעשה סיור ונראה נשים שעושות בחוץ עבודה יצירתית לקראת סוכות.
לילך בן-משה: יש כאן מדריך מתנדב שמעביר פעילות של רקמה, הוא הכין למטה עבודה שעשה יחד איתן בשנה וחצי שהוא עובד כאן, שמשלבת עבודות שהוא מביא עם עבודות הרקמה שהן עושות.
לילך בן-משה: זה יכול להמחיש את ההצלחות כשיש קצת תמיכה ויד מכוונת, כמה אפשר להצליח לעשות דברים שממש מחממים את הלב.
בת שבע שטראוכלר: האם הנשים ישנות כאן?
לילך בן-משה: לא.
לילך בן-משה: הן נמצאות כאן מהבוקר עד 3.30 אחר הצהריים.
לילך בן-משה: יש שלוש פעמים שהמקום פחות גם בערב.
לילך בן-משה: יש קבוצת תעסוקה לנשים שעברו למעגל התעסוקה.
לילך בן-משה: חלק מהנשים חוזרות בלילה להוסטל, וחלקן מגיעות מהקהילה וחוזרות לבתים שלהן.
בת שבע שטראוכלר: יש הגבלת זמן כמה אפשר לשהות כאן?
לילך בן-משה: בין שלושה חודשים לשנה.
לילך בן-משה: מאוד חשוב להמשיך איתן את הקשר.
שלמה בקיש: גם אחרי שנה ממשיכים ללוות אותן.
לילך בן-משה: אבל הליווי הזה הוא ברמה יותר תמיכתית ויותר דלה מבחינת הזמן.
לילך בן-משה: עד שנה הנשים נמצאות פה יום-יום.
שלי דביר: את יכולה לתת דוגמא להשמות בעבודה?