GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
סמדר סיני: ואני לצערי הרב חושבת וחוזרת ואומרת הכל צריך להתחיל בנושא החינוך, מהגיל הרך, ואילך, ואני לא נכנסת עכשיו למה מערכת החינוך עושה ולא עושה, זה לא הנושא.
ענבל גבריאלי: אני ברשותך אעיר הערה, מעבר לחינוך הפורמלי אני חושבת, ורציתי לומר את הדברים הללו בדברי הסיכום שלי, אני חושבת שזה יותר החינוך הבלתי פורמלי.
ענבל גבריאלי: אנחנו כחברה, עד כמה אנחנו מקבלים את הדברים האלה כנורמטיביים ומן הצד השני עד כמה אנחנו מוקיעים את האלימים, את הגברים האלימים, את האלימים בכלל, ועד כמה אנחנו נותנים לגיטימציה, גם לנשים מוכות, גם לנאנסות ובכלל לנפגעות עבירות מין, עד כמה אנחנו נותנים להן את הלגיטימציה לשבת בפורומים כאלה, לדבר על מה שהן חוו ולתת להן להרגיש הכי בסדר בעולם, כי הן הקורבן ולא העבריין.
ענבל גבריאלי: לצערי נפגעות, במיוחד של עבירות מין אבל גם נשים מוכות עדיין חשות שמשהו אצלם פגום.
סמדר סיני: אני רוצה רק לציין במלה אחת, עד שלא נצהיר ונכריז על מעין מצב חירום, על טיפול חירום, כמו בנושא של תאונות דרכים, על הנושא של אלימות בחברה שלנו ואלימות כלפי נשים, זה חלק מזה, זה ביטוי של זה, ויש לו השלכות על כל מה שקורה פה, מבחינה חברתית, לא יהיה, לא יהיו פה שינויים דרמטיים לצערי, כך אני חוזה את הדברים.
שלומית להמן: אני בכל זאת רוצה, מבלי לסייג אף מלה ממה שנאמר פה, אני מנהלת את המרכז שמתמחה בציבור הדתי והחרדי.
שלומית להמן: מרכז לטיפול ומניעת אלימות במשפחה.
שלומית להמן: אני בכל זאת רואה לנכון לציין איזו שהיא מגמה מאוד משמעותית, שתי מגמות שאנחנו רואים בתקופה האחרונה, אני יכולה להגיד בשנה האחרונה, או בשנה וחצי האחרונות, שגיל הפונות יורד, אותן נשים, זו מגמה, עוד מעט נדבר על תופעה.
שלומית להמן: אם בתחילת דרכנו כמרכז, בשנים הראשונות הגיל היה אותן נשים שגמרו לחתן את הילדים והתחילו לדשדש על מנת לעשות לביתן הן, היום מגיעים אלינו זוגות צעירים, אחרי חודש של נישואים, אחרי שנה של נישואים, ולעתים, וזה עדיין לא מגמה אבל בהחלט אנחנו רואים, לעתים לפני הנישואים, בשעת החיזור או היציאה יותר בחוגים שאנחנו מטפלות, וזה מאוד משמח אותנו, ואני חושבת שגם זה ראוי לציין.
שלומית להמן: והדבר השני שאנחנו רואים כמגמה זה ההפניות האישיות גדלות והולכות, זאת אומרת לא הפניות על ידי גופים מקצועיים אלא אנשים, חבר מביא חבר או ששמעו על פעילות, וזה אומר שבכל זאת, עם כל העבודה הקשה והמשאבים המצומצמים, בכל אופן יש פירות מאוד משמעותיים לעבודה.
שלומית להמן: ואני רוצה גם לציין את שיתוף הפעולה המאוד מאוד פורה, עם המשטרה, עם משרד הבריאות, וכמובן משרד הרווחה, בין הגופים השונים שבאמת חוברים למשימה החשובה הזאת.
ענבל גבריאלי: אני רוצה לסכם את הדיון ואני רוצה לומר, זה הוזכר כאן, אני לא יודעת, או על ידך הילה או על ידי הגברת פלוטקין מהרשות, אז למרות הטלטלות הפוליטיות ולמרות כל הרחשים והגעשים כאן בבניין ובמערכת בכלל, וזה לא תלוש לגמרי מהמציאות, לא זכורה לי פעם אחת נוספת שאמרתי דברים שאני אשתדל לעדן אותם על מי מהקולגות שלי, אבל מעבר גם לשר לבטחון פנים, שהוזמן ואישר את הגעתו, הרים טלפון אתמול מהלשכה שלו, אישר את הגעתו, לא טרח להגיע הנה, לא טרח להגיע, שאולי משהו קרה, שזה גם מקובל, אנחנו כולנו בני אדם, אין כאן אף חבר ועדה, אין כאן אף חבר כנסת, והכי חשוב, כל חברות הכנסת, שבע עשרה נוספות שנורא אוהבות להתפאר במספר השיא של הנשים בכנסת הזו, לאף אחת זה לא היה מספיק חשוב.
ענבל גבריאלי: אני גם יכולה לומר, ותתקן אותי מנהלת הוועדה אם אני טועה, בשעה שהתחלנו את הדיון התקיימה עוד ישיבה באחת מוועדות הכנסת, לא הייתי רוצה לבדוק את הנוכחות גם שם כי בטח לא הייתי מוצאת את כל חברי הוועדה.
ענבל גבריאלי: אני באמת אומרת את זה לא בשביל שום מטרה אחרת אלא רק להביע את הצער, ואני יכולה להבטיח לכל הנוכחות והנוכחים, אני אחזור על הדברים במליאה.
ענבל גבריאלי: ואני אומר אותם.
ענבל גבריאלי: כי לשבת ולשחרר כל מיני סיסמאות ולדבר על כמה הנושא חשוב ולא לטרוח לכבד את הישיבה הזו ולו בדקה אחת זה מאוד מכוער בעיני.
ענבל גבריאלי: עכשיו באמת לדברים החשובים יותר, שאת חלקם אמרתי מקודם.
ענבל גבריאלי: אנחנו יושבים כאן בכל שנה, ואנחנו מציגים נתונים, אני זוכרת את הישיבות מהשנים הקודמות שנכחתי בהם כחברת כנסת, לא כיושבת ראש ולא כחברת ועדה, ואנחנו מציגים נתונים, והנתונים באמת לא יורדים.
ענבל גבריאלי: הם מעט עולים.
ענבל גבריאלי: אנחנו יכולים לראות, אם זה נתוני בתי משפט, אם זה נתוני משטרה, אם זה נתונים של הארגונים השונים ושל מרכזי הסיוע, הנתונים עולים.
ענבל גבריאלי: לא משמעותית, לא באופן קיצוני והיסטרי, אבל מספיק שהם עולים, אפילו מספיק שהם נשארים אותו דבר ומספיק שאנחנו לא מצליחים להוריד אותם, וזה די תמוה.
ענבל גבריאלי: כי אנחנו שומעים מנציגי המשטרה על שידרוגים בעבודת המערכת, על שיפורים, על פרוייקטים חדשים, על הכשרת אנשים, כשכל זה כמובן נעשה תחת אילוצים תקציביים מאוד מסויימים.
ענבל גבריאלי: אנחנו שומעים מהרווחה, אנחנו שומעים מהבריאות, מהחינוך לא שמענו אבל אני יודעת את זה מתוקף היותי חברת ועדת חינוך, שגם שם נערכים פרוייקטים, גם ייחודיים, מגזריים, לפי שכבות האוכלוסיה, גם באופן כללי של כלל מערכת החינוך.
ענבל גבריאלי: נעשים דברים.
ענבל גבריאלי: אנחנו שומעים שדברים נעשים, אנחנו שומעים גם מארגוני הנשים השונים, ממרכזי הסיוע.
ענבל גבריאלי: דברים נעשים, והנתונים לא זזים.
ענבל גבריאלי: ושוב, אני רוצה להמשיך את הדברים שהתחלתי קודם לכן לומר, כנראה שהאוייב המר, האוייב החזק, האוייב הקשה ביותר שלנו כאן זה איך שהוא בנושא החינוך.
ענבל גבריאלי: ולא, עוד פעם, בהסברה נגד אלימות, לא שחלילה אפשר לזלזל בזה, החינוך נגד אלימות וההסברה נגד אלימות שקיימת בחברה בכלל, את הזכרת את זה בהקשר של תאונות דרכים.
ענבל גבריאלי: אני באופן אישי חושבת שהכמות או מספר תאונות הדרכים, כמות ההרוגים, כמות הפצועים, תאונות הדרכים בעיניי זה בסך הכל ענף נוסף של אלימות, ענף נוסף של החברה האלימה מאוד שהפכנו להיות בשנים האחרונות, כמו גם ענפים נוספים, כשאלימות נגד נשים היא ענף אחד אולי מרכזי, ועוד פעם, לא כדי לומר כאן שגופה של אישה חשוב יותר מגופו של גבר, לכן האלימות כנגד נשים חשוב להיאבק בה יותר מאשר אלימות כנגד מגזרים אחרים, אלא פשוט מאוד בגלל הנתונים אני רואה אותה כענף מרכזי.
ענבל גבריאלי: אז לא בפן הזה של החינוך, שגם הוא חשוב, כי אולי זו נקודת המוצא ואולי יש כאן פן יותר מניעתי.
ענבל גבריאלי: החברה הישראלית לא מקבלת את הנשים המוכות, את הנשים נפגעות עבירות מין ותקיפות מיניות כקורבנות.
ענבל גבריאלי: עדיין אנחנו יכולים לשמוע בבתי המשפט איך נשאלות כל מיני שאלות לא לגיטימיות, איך בחקירות, בבירורים, איך נכנסים לכל מיני פינות שלא לגיטימי להיכנס אליהם בכלל.
ענבל גבריאלי: איך נאמרות מלים, על ידי שופטת במערכת המשפט בישראל, על אישה מוכה, זה אותו משפט שציטטה אחת מחברות הוועדה באחת הישיבות האחרונות שלנו כשאנחנו מחינו על קולת העונשים של בתי המשפט ותהינו האם זה נובע מאיזו שהיא תפיסה לקוייה של השופטת שאולי מלמדת על תפיסה לקוייה של מערכת המשפט.
ענבל גבריאלי: טוענת אותה שופטת, אני לא מצטטת את המלים במדוייק כי אני לא רוצה לטעות, אבל אופי הדברים היה כזה, השופטת טוענת, מה עשתה האישה המוכה כדי להפוך עצמה לכזו, ובעיקר מה היתה יכולה לעשות כדי למנוע מעצמה להיות אישה מוכה.
ענבל גבריאלי: אני כמובן לא מקבלת את התיזה הזו, את הטענה הזו,
עדה פליאל טרוסמן: היה שופט שאישה שבעלה זרק עליה נעליים הוא אמר אם היית אשתי הייתי זורק עליך גם נעל.
ענבל גבריאלי: בכל מקרה אנחנו רוצים לקוות ומאמינים שמערכת המשפט שלנו לא רוויה באמירות כאלה ושאלה באמת מקרים יוצאי דופן, שגם הם מיותרים.
ענבל גבריאלי: בכל מקרה זה מלמד על הלך הרוח, זה מלמד על נורמה.
ענבל גבריאלי: עצם חוסר היכולת, ואני מוכרחה להודות שלפני שאני נחשפתי, לא כיושבת ראש הוועדה, כחברת כנסת, לפני שנחשפתי למספר כל כך רב של נשים, למספר כל כך רב של מקרים, וכאן אני אומרת במאמר מוסגר, החוברת הזו, אני לא יודעת אם היא כוללת עדויות שאני כבר קראתי במסגרת חוברות אחרות של מרכזי הסיוע, ואני לא יודעת אם היא כוללת עדויות שאני באופן אישי שמעתי, ולפני כן לא הבנתי מה הבעיה, ואני מודה, לא הבנתי מה הבעיה של אישה שחיה בזוגיות עם גבר אלים והיא חשופה לאלימות מצידו, למה היא לא קמה והולכת.
ענבל גבריאלי: צריך באמת להכיר מקרוב את כל הנושא וצריך באמת לשמוע את העדויות כדי להבין את נורמות החיים שהנשים הללו חיות בהם, לא מתוך בחירה חופשית, מתוך כפייה, מתוך חוסר יכולת אמיתי לקום וללכת, והתפקיד החשוב שלנו זה קודם כל לחנך את החברה שהנשים הללו הן קורבנות, שאנחנו צריכים להוקיע את הגברים הללו, שאף אחת מהנשים שמעידה כאן, או בכל מקום אחר, לא הביאה את עצמה למצב הזה, לא רצתה להיות שם, לא בחרה להיות שם, היא לא נשארה שם במשך כל כך הרבה שנים מתוך בחירה אישית שלה.
ענבל גבריאלי: הנשים שלנו, מעבר ללמשות את הנשים האלה מהמים, התפקיד שלנו לייבש את הים הזה לגמרי ולא לאפשר לו להתקיים.
ענבל גבריאלי: אני מודה לכל הנוכחות ולכל הנוכחים על ההשתתפות ועל התרומה לדיון.
אתי לבני: אנו מסיימות את המפגש שלנו שהיה מאד מעניין.
אתי לבני: סוואני, שמעתי עכשיו שאת עומדת להיפגש עם גדעון סער.
אתי לבני: הוא אחד מחברי הכנסת הצעירים והחשובים ביותר ממפלגת הליכוד.
אתי לבני: הוא ואני וחברת כנסת אחרת – זהבה גלאון – יזמנו הצעת חוק – מעין אפליה מתקנת.
אתי לבני: אם יש במפלגה יותר משלושים אחוז נשים, המפלגה מקבלת הקצבה כפולה עבור כל אחת מהנשים.
אתי לבני: זוהי דרך עדינה שבה אנו יכולים לנקוט בישראל, כאשר יש לנו פה את החרדים ואת הערבים שאינם מקצים מקומות לנשים.
אתי לבני: זהו החוק, זוהי הצעת החוק שמיכל יודין יזמה והצלחנו להכניס אותה לקריאה ראשונה כאן.
אתי לבני: אבל עכשיו עליך לשכנע אותו שעלינו לבקש משישים ואחד חברי כנסת להצביע עבור הצעת חוק זה בקריאה ראשונה, כדי לעזור לנו להעביר את החוק בשבועיים האחרונים של כנסת זו.
אתי לבני: זוהי משימתך להיום.
סוואני האנט: מה שאני אומר לו הוא שהעולם כולו, חלק גדול מהעולם צופה בישראל ובארצות הברית בעיקר.
סוואני האנט: אם אתם תצליחו עם הצעת החוק הזאת שלכם - זה יהיה משהו כמו רואנדה.
סוואני האנט: כל אחד יודע עכשיו על רואנדה משום שהיא – זו תהיה כנסת ישראלית מתקדמת על המפה.
ענבל גבריאלי: אני מתכבדת לפתוח את ישיבת הוועדה לקידום מעמד האישה.
ענבל גבריאלי: על סדר היום נושא מסגרות לטיפול בנערות ערביות במצוקה.
ענבל גבריאלי: בשבוע שעבר קיבלתי מכתב מהאגודה לזכויות האזרח, ובמקביל היתה פנייה של חבר הכנסת טיבי, בבקשה לקיים דיון בנושא.
ענבל גבריאלי: במכתב מתוארת תמונת מצב על נערות ערביות במצוקה.
ענבל גבריאלי: הוועדה הזאת עסקה פעמים רבות בנערות במצוקה בכלל.
ענבל גבריאלי: אני מוכרחה לומר שלא ידוע לי על ישיבה שיוחדה לנושא הנערות הערביות.
ענבל גבריאלי: תמיד זה הוזכר כדרך אגב כשדיברו על מסגרות טיפוליות, על "בתים חמים" ומסגרות אחרות לנערות במצוקה, ואז שמענו שיש "בית חם" גם ליהודיות דתיות וגם לערביות, ניסו לבדל אוכלוסיות יחודיות מכלל אוכלוסיית הנערות במצוקה.
ענבל גבריאלי: במכתב מתוארת תמונת מצב של קושי באיתור נערות במצוקה, וגם כאשר הן מאותרות יש קושי בטיפול, בעיקר בשל היעדר מסגרות, שנובע מן הסתם מהיעדר תקציבים.
ענבל גבריאלי: לא הייתי רוצה להסתפק במכתב הזה כדי לתאר את תמונת המצב.
ענבל גבריאלי: הייתי מבקשת לשמוע מהנוכחים תמונה קצת יותר מפורטת ונרחבת.
נעמאן פוקרא: אני מייצג את פורום מנהלי לשכות הרווחה בסקטור הערבי.
נעמאן פוקרא: לדעתי זה מתחיל באחד ונגמר באפס, כלומר מתחיל בקשיי איתור, בשל מחסור גדול בכוח אדם בלשכות ובבתי-הספר.
נעמאן פוקרא: הלשכות שצריכות להתמודד עם בעיות רבות ועם תיקים רבים יכולות לטפל בנערה במקרי חירום, אך לא מסוגלות להקצות עובד סוציאלי שיעשה פעולת איתור.
ענבל גבריאלי: לדעתך צריכה להיות עובדת סוציאלית שתטפל אך ורק באוכלוסיית הנערות הערביות במצוקה?
נעמאן פוקרא: שתטפל כאשר הן מופנות ושתאתר אותן לפני שמגיעות למצב קשה ממנו כאילו אין חזרה ואז נותר רק לסדר אותן במסגרת.
נעמאן פוקרא: בהיעדר די כוח אדם זה לא קורה.
נעמאן פוקרא: היום יש רק חצאי תקנים או רבע או שליש תקן במספר מועט של מועצות מקומיות, על-פי מה שהמנהל באותה רשות החליט לייעד מתוך התקנים שלו עבור נערות ערביות במצוקה.
ענבל גבריאלי: מתוך כמה?
נעמאן פוקרא: יש לשכות עם 2-3 עובדים, ויש לשכות עם 10 או 15 עובדים, תלוי בגודל הרשות.
נעמאן פוקרא: המגזר הערבי בנוי ברובו מכפרים של 5,000, 3,000, 7,000 או 10,000 תושבים ולכן גם הלשכות קטנות ומורכבות מ-3-6 עובדים, ועליהם לעבוד עם מפגרים, עם זקנים ועם משפחות.
ענבל גבריאלי: בלשכות שיש בהן 2 תקנים ומקצים חצי תקן לטיפול בנערות במצוקה - - -
נעמאן פוקרא: בשני תקנים אי אפשר להקצות חצי תקן לנערות במצוקה.
ענבל גבריאלי: אני שואלת על הלשכות הגדולות יותר, של 8, 10 או 15 תקנים.
ענבל גבריאלי: האם גם שם המצב קשה ולא מקצים תקנים בכלל לטיפול בנערות במצוקה או מקצים חצי תקן או תקן?
נעמאן פוקרא: בריינה למשל, ישוב של 14,000 תושבים, יש לי 8 תקנים וחצי, וביניהם עובדת נערות בחצי תקן.
נעמאן פוקרא: היא צריכה גם לטפל בנערות בעייתיות וגם לאתר.
נעמאן פוקרא: אני לא מדבר רק על ריינה אלא בכלל, אם אנחנו מסתכלים על הרכב האוכלוסייה הערבית, היא מורכבת ברובה מכפרים קטנים.
נעמאן פוקרא: נוצר מצב שאין די כוח אדם בתוך הלשכות לאתר נערות במצוקה, וגם אין כוח אדם בתוך בתי-הספר לעבוד במקביל ללשכה.
נעמאן פוקרא: הנערות נופלות גם בשל עצם היותן נערות, בניגוד לנערים.
נעמאן פוקרא: כאשר בחור נלחץ הוא יוצא לעבודה ויש לו אפשרות להיות עצמאי, ואילו בחורה לא יכולה לעזוב את הבית ולמצוא עבודה, לכן ברוב המקרים היא נשארת בלי כל מסגרת חינוכית ובלי כל מסגרת תעסוקתית, וגם בלי הורים שיבינו את הצרכים שלה, ולא מגיע אליה עובד סוציאלי.
נעמאן פוקרא: גם אם יש באותו ישוב עובד סוציאלי, רק במקרים בודדים נודע למשפחה שיש עובד סוציאלי שיכול לטפל בה.
נעמאן פוקרא: זה מעגל קסמים שלא נגמר.
ענבל גבריאלי: אתה אומר שהנערות לא יכולות לפנות לתעסוקה ונאלצות להישאר עם הורים שלא מבינים אותן.
ענבל גבריאלי: פעמים רבות נאמר כאן בדיונים על נערות במצוקה, שמקור המצוקה דווקא הבית, שם הנערות סובלות מהתעללות מינית, נפשית או פיזית.
נעמאן פוקרא: הנערה מופלית פעמיים, פעם אחת בגלל המסגרות ופעם שנייה בשל היותה בחורה ולא בחור, כי בחור יכול היה לצאת לעבודה, אבל היא מנוצלת בתוך הבית.
נעמאן פוקרא: אם היא נכשלת בלימודים עקב בעיות התנהגות או בעיות רגשיות או כל מיני בעיות, בשל ניצול, חלה אצלה נסיגה בלימודים, נסיגה בהסתגלות החברתית, ואז היא נתפסת כאילו אשמה בתוך הבית והופכת להיות השעיר לעזאזל ומנוצלת לעבודות הבית.
נעמאן פוקרא: זה מעורר אצלה כעס ואי רצון.
נעמאן פוקרא: מאות בחורות כאלה לא נמצאות בידיים של אף אחד, וזה חבל.
נעמאן פוקרא: זו הזעקה הגדולה שלנו, זה מעגל הקסמים.
נעמאן פוקרא: אין די כוח אדם שיאתר ויטפל, אין די תקציבים לעשות תוכניות לבחורות הללו.
נעמאן פוקרא: לאו דווקא מייד טיפול, צריך לבנות מועדונים, צריך לאפשר להן ללמוד מקצוע, כמו ביפו שם מאפשרים לנערות ללמוד להיות ספריות, ולתת שירותים נלווים ליד זה.
נעמאן פוקרא: אני לא בעד שירותים עם הסטיגמה 'נערות במצוקה' אלא מסגרות רגילות שבתוכן קל יותר לאתר אותן.
ענבל גבריאלי: בשל קוצר הזמן בין הבקשה לדיון ובין ההחלטה שלי לקיים אותו, ונחפזתי בשל חשיבות הנושא, אין לי מסמך מקיף עם נתונים.
ענבל גבריאלי: בדרך כלל מרכז המחקר והמידע של הכנסת מכין לנו מסמכים.
ענבל גבריאלי: האם יש לך אומדן כלשהו על מספר הנערות במצוקה ברחבי הארץ?
נעמאן פוקרא: אנחנו עושים עכשיו סקירה מעמיקה יותר.
ענבל גבריאלי: אולי תוכלו לומר לנו מספרים באומדן גס?
עולא שתייוי: על-פי הדיווחים של משרד הרווחה, יש כ-17,800 נערות במצוקה בכלל האוכלוסייה.
עולא שתייוי: אלה הנערות שאותרו, לא כל הנערות.
עולא שתייוי: על-פי אותם דיווחים אותרו וטופלו 4,167 נערות במצוקה באוכלוסייה הערבית.
ענבל גבריאלי: אלה הנערות המאותרות.
ענבל גבריאלי: אנחנו לא יכולים לדעת אם זה טיפה בים או חלק הארי של הנערות.
נעמאן פוקרא: זה טיפה בים.
נעמאן פוקרא: יש לי הערה חשובה מאוד בנושא הזה.
נעמאן פוקרא: זה המסמך של תע"ס (תקנון העובדים הסוציאליים), על פיו מחלקים את התקציבים.
נעמאן פוקרא: נסתכל על החלוקה: בתחום טיפול בנערות, שמאותרות וכבר מוכרות במשרד – היחידה זכאית לקבל 40% מהתקציב; בתחום מועדונים ו"בתים חמים" – מי שמחזיק בהם זכאי לקבל 25% מהתקציב; בתחום דירות מעבר – זכאים לקבל 15% מהתקציב; באזור עדיפות לאומית – זכאים לקבל 10% מהתקציב.
נעמאן פוקרא: במסמך הזה רואים הפליה בחלוקה של 50% מסך התקציבים, כי אם אין לנו עובד סוציאלי אז אין לנו דירת מעבר ואין לנו מועדונים, לכן אנחנו מקבלים פחות כסף.
נוואל אבו-חתום: אתה מתכוון שאין "בתים חמים" ואין דירות מעבר.
ואסל טאהא: בכל הסקטור הערבי יש דירת מעבר אחת בלבד.
נעמאן פוקרא: אני מדבר על 70 רשויות, שפרט לאחת מהן אין מסגרות מעין אלה ולכן הן סובלות מהפליה, מתחילות בתקציב נמוך ב-50% בגלל החלוקה כפי שמופיעה בנייר הזה.
עולא שתייוי: דירת המעבר היחידה במגזר הערבי נמצאת בנצרת.
ואסל טאהא: הוועדה ביקרה שם.
נעמאן פוקרא: היום בשירות לילד ולנוער במקום לשלוח ילדים למוסדות עושים המרת מכסות.
נעמאן פוקרא: היום עובדים בשיטה אחרת, של חזרה לקהילה.
נעמאן פוקרא: אם הבחורות שלנו נמצאות בקהילה אז בואו נשקיע בהן בקהילה ולא נקים עשרות דירות קלט.
נעמאן פוקרא: היום אנחנו יכולים להציל אותן, ולא בעוד 10 שנים כאשר הממשלה תיאלץ להקים מקלטים.
נעמאן פוקרא: דרושים תקציבים רבים יותר בקהילה, הקמת יותר מסגרות קהילתיות, כדי שנזדקק פחות למסגרות סגורות שעולות פי 10 או אף פי 100 לפעמים.
נעמאן פוקרא: תודה.
נדיה חילו: אני יועצת מעמד האישה במרכז השלטון המקומי, סגנית יושבת-ראש נעמ"ת, עובדת סוציאלית במקצועי, ועסקתי בתחום הזה כקצינת מבחן לנוער וקידום נוער, כלומר יש לי נגיעה לנערות במצוקה.
נדיה חילו: אני רוצה להתחיל בהתייחסות כללית, למרות שהתחלנו עם הפרטים, והם חשובים.
נדיה חילו: אי אפשר לנתק את בעיית הנערות במצוקה, היא גם בעיה בפני עצמה אבל גם חלק מבעיה חברתית כוללת, של מצוקות חברתיות שהחברה הערבית מתמודדת איתן היום, והנוער הערבי בפרט.
נדיה חילו: אני נוקטת בגישה, שכדי לפתור בעיה עלינו לשים אותה על השולחן על כל חלקיה, גם הפחות נעימים, להוריד את ההגנות ולהגיד מה חסר.
נדיה חילו: רק כך נוכל להתקדם.
נדיה חילו: לא מתוך טענות, אלא מתוך גישה אפקטיבית ופרודוקטיבית של הסתכלות קדימה.
נדיה חילו: בעיית הנערות במצוקה צפה בתקופה האחרונה בחברה הערבית יותר ויותר בשל מודעות גדולה יותר בקרב נשים ונערות ערביות.
נדיה חילו: זה חושף את הבעיה וגם נותן עידוד לנערות לפנות למסגרות ולגיטימציה לקבל טיפול.
נדיה חילו: לפי דעתי עלינו להתמקד בכמה נושאים.
נדיה חילו: דבר ראשון, במחסור בכוח אדם באופן כללי בשירותי הרווחה השונים, בשירותים החברתיים.
ענבל גבריאלי: באופן כללי – כן, אבל בתוך ההקצאה הקיימת.
נדיה חילו: ברור שצריך לעשות גם סדר עדיפות פנימי.
נדיה חילו: לא תמיד בסדרי העדיפויות הפנימיים של שירותי הרווחה עומד נושא הנערות במצוקה במקום גבוה.
נדיה חילו: דבר שני, יש בעיה פנימית בתוך החברה, שמנסה להגן על עצמה ולא לחשוף את הנושא הזה בשל אלמנטים שונים בתוך התרבות.
נדיה חילו: אמנם יש היום יותר פתיחות ויותר פנייה לשירותי הרווחה, אבל עדיין נוטים לעמעם את הבעיה ולשמור אותה בתוך התא המשפחתי, לא לצאת ולבקש עזרה.
נדיה חילו: דבר שלישי, יש בעיה בתוך מערכות החינוך.
נדיה חילו: עוד לפני האיתור צריך לבוא צעד של הסברה, לפני שמגיעים לבעיה.
נדיה חילו: השאלה מה מערכת החינוך עושה כדי להגביר מודעות, כדי לחשוף.
נדיה חילו: אילו תוכניות מופעלות בתוך המסגרות?
נדיה חילו: האם מנסים לדבר עם התלמידות ולנסות לעשות צעד מקדים של מניעה והסברה לפני שמגיעים למצוקות?
נדיה חילו: כאשר נערה מגיעה למצוקה יש בעיה של איתור, וגם אם מאתרים – בעיה בטיפול, וגם אם רוצים לטפל – אין די מסגרות.
נדיה חילו: אנחנו רואים רצף של מחסומים, רצף של מחדלים בעניין הזה.
נדיה חילו: יש בעיה של מסגרות, וגם אם נמצאה מסגרת אחת אין המשך טיפול.
נדיה חילו: וגם אם בסופו של דבר נערה הוצאה מהבית למסגרת כזו או אחרת או לטיפול, מה הלאה?
נדיה חילו: ואיך תוכל להתמודד עם הסטיגמות?
נדיה חילו: יש בעיה לאורך כל הרצף.
נדיה חילו: דיברו על כ-4,000 נערות במצוקה במגזר הערבי.
נדיה חילו: לדעתי אם ייכנסו לעומק ימצאו שמספרן גדול פי שלוש או פי ארבע, כי הבעיה לא מוצפת, אבל הרבה מאוד נערות לא מאותרות ולא מתגלות.
נדיה חילו: אני מכירה את זה בשטח.
נדיה חילו: כל האנשים היושבים כאן, שמייצגים את הממסד ואת הארגונים הוולונטריים ומעורבים בנושא, מכירים את זה מהשטח.
נדיה חילו: המספר הפורמלי לא מעיד על המצוקה, הגדולה פי כמה.
נדיה חילו: כל מי שפועל בשטח, בתפקידים מקצועיים או ציבוריים או בארגון התנדבות, יודע עד כמה הבעיה גדולה, ללא פתרונות מעשיים מקצועיים ואחרים, ויודע שלא ניתן טיפול.
נדיה חילו: אני מכירה את המסגרות.
נדיה חילו: אני לא רוצה לבטל את כל הטיפול שנעשה – הבת שלי במקרה אף היא עובדת סוציאלית בנערות במצוקה באזור לוד, ואני שומעת גם ממנה ויודעת על סוגי הבעיות איתן מתמודדים, אבל זה טיפה בים.
ענבל גבריאלי: בכל תחום, לא רק ברוב הפעמים אלא בכל הפעמים, בכל נושא שניגע המספרים המדווחים לעולם נמוכים מהמספרים בפועל.
נדיה חילו: כאן הפער גדול.
ענבל גבריאלי: יש לי תחושה שהפער בין המספרים המדווחים למספרים בפועל בחברה הערבית בנושא הנערות במצוקה גדול בהרבה, בגלל השמרנות, הסגירות והריחוק של החברה הערבית.
ואסל טאהא: הפער הגדול בין הבעיות שנחשפו ובין אלה שלא נחשפו נובע לא רק מהשמרנות.
ואסל טאהא: יש סיבות אחרות.
ענבל גבריאלי: אם ניקח לדוגמה נושא של אלימות במשפחה או של אלימות מינית, בחברה הישראלית בכלל יש פער גדול בין המספרים המדווחים ובין המספרים בפועל.
ענבל גבריאלי: אם ניקח את החברה החרדית, שם הפער גדול בהרבה, וגם בחברה הערבית, בגלל אופי שתי האוכלוסיות הללו.
ענבל גבריאלי: נניח שהיה לנו כוח אדם רב יותר, או שהיה מקרה קשה במיוחד, ואותרה נערה שאנחנו מזהים ומגדירים כנערה במצוקה.
ענבל גבריאלי: האם מצד המשפחה יש התנגדות כלשהי, ניסיון לייפות או לעדן את הדברים כדי למנוע הוצאת הנערה מהבית, בגלל הסטיגמות שדיברת עליהן?
נדיה חילו: המשפחות בחברה הערבית לא כולן מקשה אחת אלא יש מגוון.
נדיה חילו: יש משפחות שיתנו יד לטיפול וילכו עם הנערה ויחשפו, ויש שלא.
נדיה חילו: אבל בחברה הערבית עוצמת הכיסוי, הטיוח והטאטוא מתחת לשטיח כאשר מדובר בנערות גדול יותר, הן בהשוואה לסוגי בעיות נוספות והן בהשוואה לנערות במצוקה בחברה היהודית.
סוניה בולוס: אבל יש כלים לטיפול.
ואסל טאהא: רציתי להדגיש שבחברה שלנו השמרנות לא תמיד מונעת טיפול, בוודאי לא באופן עקבי.
ואסל טאהא: לפעמים דווקא בשל השמרנות מעוניינים מאוד שהבעיה תטופל.
ואסל טאהא: דבר שני, הבעיה תקציבית.
ואסל טאהא: לדעתי אם יקצו משאבים לנושא הזה אפשר יהיה לאתר הרבה בעיות, לחסוך הרבה בעיות, לטפל ולפתור הרבה בעיות.
עאידה תומא-סולימאן: אני מנכ"לית עמותת "נשים ונערות נגד אלימות", אחד הארגונים שביקש את הישיבה הזאת.
עאידה תומא-סולימאן: הקשבתי גם למר נעמאן פוקרא וגם לגברת נדיה חילו ואני בטוחה שהם הציגו תמונת מצב נכונה.
עאידה תומא-סולימאן: אבל הייתי רוצה להדגיש כמה נושאים, כארגון שמטפל ויש לו מסגרות שתומכות בנערות במצוקה כבר 13 שנים.
עאידה תומא-סולימאן: היינו הארגון הראשון במגזר הערבי שהתחיל לעבוד בנושא הזה.
עאידה תומא-סולימאן: ניהלנו במשך 10 שנים את מקלט הנערות במצוקה היחיד הפועל היום במגזר הערבי.
עאידה תומא-סולימאן: מנהלת המקלט נמצאת אתנו.
עאידה תומא-סולימאן: יש לנו מרכז סיוע שפועל עשרים וארבע שעות ביממה ומקבל פניות.
עאידה תומא-סולימאן: עשינו גם מחקר בנושא הזה.
עאידה תומא-סולימאן: כך שאולי אני מביאה את התמונה מהשטח.
נדיה חילו: אתם המומחים בנושא הזה.
ענבל גבריאלי: נשמח לשמוע באופן מפורט יותר.
עאידה תומא-סולימאן: דובר על בעיה של תקנים, וברור שיש בעיה של תקנים.
עאידה תומא-סולימאן: אם בכל הארץ יש 20.8 תקנים קבועים לטיפול בנערות במצוקה באוכלוסייה הערבית ברור מאליו שזה לא מספיק.
עאידה תומא-סולימאן: נכון שיש עוד תקנים שבאים כתקציב פעולה, אבל הם לא תקנים קבועים.
נעמאן פוקרא: זה נפסק.
נעמאן פוקרא: אין יותר תקנים שבאים כתקציב פעולה.
עאידה תומא-סולימאן: יש דוגמה קלסית, של ישוב שאותרו בו 4 נערות במצוקה.
עאידה תומא-סולימאן: כאשר הכניסו עובד נערות במצוקה בחצי משרה המספר קפץ מייד כלפי מעלה.
עאידה תומא-סולימאן: אי אפשר לאתר נערות מבלי לעשות פעולה מקיפה.
עאידה תומא-סולימאן: נכון שיש שמרנות, נכון שיש משפחות שלא רוצות לחשוף את הבעיות, אבל בלי עובד סוציאלי שיעבוד בשטח ויאתר אין על מה לדבר.
עאידה תומא-סולימאן: אחרת, נחכה עד שהמצב יידרדר, או שהנערה תנסה להתאבד, או שיהיה מקרה של הריון מחוץ לנישואין ולא יידעו מה לעשות, או שיהיה מקרה חמור יותר.
עאידה תומא-סולימאן: דבר שני, חשוב לדבר על המסגרות התומכות בבתי-הספר, תקנים ליועצים ולפסיכולוגים.
עאידה תומא-סולימאן: אנחנו יודעים שגם בעניין הזה אנחנו בתת-תקנים.
עאידה תומא-סולימאן: בבתי-ספר רבים אין תקן כזה וזה מקשה עוד יותר על האיתור.
ענבל גבריאלי: בחלק מבתי-הספר אין אפילו יועץ או יועצת?
עאידה תומא-סולימאן: יש בתי-ספר רבים ללא יועצים ואז האיתור נעשה יותר ויותר קשה.
עאידה תומא-סולימאן: חייבות להיות תוכניות מניעה בבתי-ספר.
עאידה תומא-סולימאן: הארגון שלנו מפעיל תוכנית שנכנסת לבתי-ספר.
עאידה תומא-סולימאן: מדי שנה אנחנו מגיעים לכ-45 בתי-ספר, לשכבות מעל בית-הספר היסודי, ומעבירים לבני הנוער כ-800 שעות של שיעורי מניעה, אבל זה בכוחות הדלים של ארגון וולונטרי.
עאידה תומא-סולימאן: אם זה לא ייכנס לתוכנית של משרד החינוך לא נוכל להמשיך בצורה הזאת.
עאידה תומא-סולימאן: דבר נוסף, חשוב לחזק את המסגרות התומכות בנערות במצוקה פרט לבתי-הספר, כמו הוסטלים או מעונות.
עאידה תומא-סולימאן: הארגון שלנו מפעיל, ביחד עם משרד הרווחה, את דירת המעבר היחידה בארץ לנערות ערביות, שיכולה לקלוט 6 נערות מכל הארץ.
עאידה תומא-סולימאן: משרד הרווחה מממן 50% מסל השירותים ואנחנו מממנות את היתר.
ענבל גבריאלי: אני מבקשת שתעצרי כאן בינתיים.
ענבל גבריאלי: אני רוצה לשמוע את משרד הרווחה.
חיותה שנבל: אני מנהלת השירות לנערות וצעירות במשרד הרווחה.
חיותה שנבל: לפני שאפרט את העשייה שלנו, לדעתי גוף משמעותי נוסף שצריך היה לשבת על-יד השולחן זה משרד החינוך.
ענבל גבריאלי: שתי נציגות של משרד החינוך יושבות כאן, הן מדריכה במגזר הבדואי והן מדריכה בשפ"י.
ענבל גבריאלי: נשמע אותן מייד.
חיותה שנבל: הם השותפים שלנו הן בשלב המניעה והן בשלב האיתור.
ענבל גבריאלי: הרשי לי למקד אותך בשאלה.
ענבל גבריאלי: אני מזכירה שהוועדה הזאת דנה לא אחת בנושא נערות במצוקה.
ענבל גבריאלי: אנחנו יודעים פחות או יותר מה הפתרונות.
ענבל גבריאלי: אני לא רוצה להיכנס כעת – הגם שזה חשוב מאוד – כפי שאמר חבר הכנסת טאהא, הבעיה תקציבית.
ענבל גבריאלי: ככל שיהיו יותר תקנים ויותר עובדים סוציאליים ויותר מיזמים ויותר תוכניות חינוכיות ותוכניות מנע נוכל לאתר יותר ונוכל לטפל יותר.
ענבל גבריאלי: נעזוב את זה כרגע בצד.
ענבל גבריאלי: במיוחד לאור הטלטלות הפוליטיות, אנחנו לא יכולים להגיד: עכשיו ניאבק בתקציב החדש.
ענבל גבריאלי: אבל במסגרת הקיימת, בתקנים הקיימים, מדוע החלוקה כל-כך לא תואמת את המציאות?
ענבל גבריאלי: אני כבר לא מדברת על שוויון.
ענבל גבריאלי: אל מול 4,167 נערות מדווחות – וכידוע יש פער גדול מאוד בין המצב בפועל ובין המספרים המדווחים – יש דירת מעבר אחת, שיכולה לטפל ב-6 נערות בלבד.
חיותה שנבל: לפני שאשיב לשאלתך אני מבקשת לומר שני משפטים מקדימים.
חיותה שנבל: במגזר הערבי אנחנו מטפלים ב-4,000-4,100 נערות, והמספר הזה נשאר פחות או יותר קבוע ב-3 השנים האחרונות.
חיותה שנבל: כוח האדם, התקנים שיש לנו לטיפול בנערות ערביות – כפי שכולם יודעים, משרד הרווחה ב-10 השנים האחרונות לא הוסיף שום תקן בשום תחום, ובוודאי לא בתחום הנערות במצוקה.
חיותה שנבל: בשנה האחרונה הצלחנו, ורק לנערות ערביות במחוז הצפון, לקבל תקן ורבע, שחולק על פני 5 לשכות.
חיותה שנבל: זה היה חריג מאוד, כי המשרד לא נותן תוספות.
חיותה שנבל: בשנים האחרונות מימנו מספר תקנים מתוך תקציב הפעולה שלנו שהיו מיועדים לטיפול בנערות, אולם מרכז השלטון המקומי הודיע שהוא אוסר על המשרד לתקצב מתוך תקציבי פעולה תקנים לטיפול בנערות, לכן המימון הזה נפסק ואז הצלחנו להשיג את התקן ורבע.
ואסל טאהא: תקן ורבע ל-5 לשכות?
ואסל טאהא: רבע משרה לכל לשכה?