GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יורי שטרן: בין העולות החדשות, זה ארבעים או חמישים אחוז.
יורי שטרן: היו"ר ענבל גבריאלי: עם עולות אין לנו בעיה.
יורי שטרן: לא, רק אני אומר שמקרים כאלה, יחסית מעטים, של בעלות או בעלי תואר ראשון, שהם חד הוריים ומקבלי הבטחת הכנסה שנתיים ברציפות, עוד יותר מעטים.
יורי שטרן: זאת אומרת זה כשלעצמם מקרים די חריגים.
יורי שטרן: אם בתוך החריגים האלה, אנחנו ניתן לחריגים שבין החריגים, את הזכאות הזאת, לדעתי זה נכון לעשות, כי מדובר כנראה במקרים מאוד ספציפיים ואני לא יודע למה צריכים להתאכזר עד כדי כך.
יורי שטרן: אם זאת ועדת חריגים, והאוצר יושב שם, אז לגבי עולות אפשר להסדיר את זה בצורה יותר מפורשת.
ברכה ארג'ואני: לגבי חריגות, צריך לבדוק.
ברכה ארג'ואני: מתי היא למדה, מתי היא עשתה את התואר.
שגיא בלשה: זה עניין עקרוני.
יורי שטרן: מה עקרוני?
שגיא בלשה: שאדם צריך לדאוג ולהיות אחראי לגורלו.
ברכה ארג'ואני: סליחה, כשאני התחתנתי אני לא ידעתי שאני אהיה חד הורית, בגיל עשרים וחמש עשיתי תואר ראשון ולמדתי ועבדתי ואחר כך התגרשתי, לא ידעתי שאני אתגרש.
שגיא בלשה: לא קשור,
מל פולישוק-בלוך: הוא לא מדבר על זה.
ענבל גבריאלי: מלי פולישוק, מה שברכה עונה לו זה בהחלט מתאים לרוח הדברים, כי אם הוא אומר שכשאני השתחררתי אני הייתי צריכה להיות מספיק אחראית לקראת התואר שאני הולכת ללמוד.
שגיא בלשה: נכון, ברכה ארג'ואני: או.
שגיא בלשה: קי.
שגיא בלשה: , אבל אני לא ידעתי שאני אהיה חד הורית.
ענבל גבריאלי: אני טוענת שהעובדה שבחרתי להתחיל, נאמר שהתכוונתי ללמוד בדיוק כמוך כמה תארים, והתואר הראשון שלי עשיתי אותו בשפות או בתנ"ך והתכוונתי להמשיך, אבל אז כבר התחתנתי והתגרשתי, והיום אני רק חד הורית שיש לה תואר ראשון בספרות.
ענבל גבריאלי: ועוד פעם, אני אומרת, אני מאוד מקבלת את ההיגיון שאת הצגת, אבל אני גם לא יכולה שלא לקבל את מה שיורי אומר, בפרט לאור העובדה שמדובר בשולי השוליים באחוזים מאוד גבוהים.
יורי שטרן: יש סטטיסטיקה.
ענבל גבריאלי: מאידך, כן יכול לקרות מצב שאני אצליח להוכיח, למרות שיכולתי למצוא עבודה, עם התואר הראשון שלי בתנ"ך, יכולתי למצוא עבודה, אני אצליח להוכיח לאותה ועדת חריגים שמוסמכת בסעיף 18, אני אצליח להראות להם שהתואר שלי לא כזה שימושי, אני אתפטר מהעבודה גם אם צריך.
ברכה ארג'ואני: זה לא תענוג לקבל הבטחת הכנסה.
ברכה ארג'ואני: חברת הכנסת ענבל גבריאלי, סליחה, הוא אמר פה משפט שמצמרר.
ברכה ארג'ואני: שגיא אמר משפט ממש לא בסדר, מה זה תענוג להיות חד הורית?
ברכה ארג'ואני: זה תענוג לגדל לבד ילדים?
ענבל גבריאלי: ברכה, אני מבקשת בלי הפרובוקציות האלה.
משה גפני: עזבי אותו באופן אישי, הוא עושה את עבודתו, אפשר לתקוף עניינית, לא צריך לתקוף באופן אישי.
ברכה ארג'ואני: הוא אמר משפט מאוד –
משה גפני: הוא עושה את עבודתו, צריך לתקוף את העניין ובעניין יש מפיק מה לתקוף אותנו.
משה גפני: האמת שלקחת לי את הדברים, אבל בכל אופן, מכיוון שארתי שאני אגיד אותם, אז אני אגיד אותם.
משה גפני: הסיפור הוא, מדובר באישה, אני רוצה שתדעו למה אנחנו הולכים לקבל, אם אנחנו מקבלים את עמדת האוצר.
משה גפני: מדובר באישה שהתחתנה, והיא הייתה חובבת סינית עתיקה, היא למדה את זה באוניברסיטה, לא לשם פרנסה, אלא בעלה פרנס את המשפחה והכול היה בסדר.
משה גפני: מה שקרה שבעלה נהרג בתאונת דרכים אחרי חמש שנות נישואים והיא הגיעה לצערנו למצב שתחביבים אצלה זה כבר לא משחק, מכיוון שיש לה חמישה ילדים בבית.
מל פולישוק-בלוך: רגע, היא למדה סינית, אני רוצה להבין.
משה גפני: היא למדה סינית עתיקה.
מל פולישוק-בלוך: אתה יודע שמקצוע סינית זה אחד הדברים הכי מבוקשים עכשיו?
משה גפני: תגידי מקצוע אחר שלא מבוקש.
קריאה: אולי ספרות ותנ"ך, את יכולה להגיד שהיא למדה תנ"ך.
משה גפני: על כל פנים, עם כל הפילוסופיה שנשב כולנו פה, ונדבר גם האוצר וגם חברי הכנסת וגם האורחים הנכבדים, האישה הזאת אין לה זמן לעשות את החשבונות מה ישתנה בעולם בעוד שנתיים, היא יש לה תואר, בנושא שהוא איננו נושא שמביא פרנסה היא לא הייתה צריכה את זה, היא עשתה את מה שהיה נוח לה, כאשר בעלה פרנס, בעלה נהרג בתאונת דרכים, יש לה ילדים בבית, עם כל הפילוסופיות, היא לא הולכת איתם למכולת.
משה גפני: עכשיו מה אנחנו באים ואומרים, וזה מה שהציע חבר הכנסת יורי שטרן, אנחנו אומרים ניקח את המקרה הזה, יש לה תואר אקדמאי, ועם התואר הזה היא לא יכולה, מה שהיא תעשה, עם התואר הזה היא לא יכולה לפרנס את שלושת או חמשת ילדיה, היא לא יכולה, לא יעזור שום דבר.
משה גפני: אז היא אומרת יש לי שתי ברירות, ברירה אחת ללכת ללמוד מקצוע, לעשות אותו כמה שיותר מהר, כדי לפרנס את הילדים, או לא ללמוד מקצוע ולהישאר עם הבטחת הכנסה כדי לפרנס את הילדים.
משה גפני: האוצר צריך לתת על זה תשובה, מה אומרים לאישה הזאת?
משה גפני: האם אומרים לאישה הזאת תישארי עם הבטחת הכנסה ונמשיך את הקצבה.
ענבל גבריאלי: זו התשובה של האוצר.
שגיא בלשה: לא, זה לא התשובה של האוצר.
שגיא בלשה: זאת לא התשובה.
מל פולישוק-בלוך: אני מוכנה לקבל את העובדה שאנחנו – אני הולכת איתך –
משה גפני: זה מוציא אותי מדעתי, למה זה לא התשובה.
משה גפני: מלי פולישוק-בלוך: חבר הכנסת גפני, אנחנו מצביעים פה, לא הוא עם כל הכבוד.
משה גפני: בוא נלך על זה שחריגים שבחריגים יהיה אפשרות במקרים מיוחדים.
משה גפני: למה עולים, עולים בוודאי.
משה גפני: למה לא לועדת חריגים.
אתי לבני: לא צריך את זה, כי זה חלק מהחוק עצמו.
אתי לבני: החריגים יהיו המקרים האלה של ישראלים-
שגיא בלשה: יש לי תשובה למה שאמר חבר הכנסת גפני, אישה שיש לה תואר ראשון ולא משנה במה, והיא ישראלית, והיא למדה את לימודיה האקדמאיים בארץ, סיכוייה למצוא עבודה, גם אם למדה אכדית ואשורית במקצועות פקידות למיניהם, הם גדולים, כי היום –
ענבל גבריאלי: סליחה?
ענבל גבריאלי: עם כל הכבוד לך בשביל להיות פקידה לא צריך תואר אקדמאי, וזה לא המטרה שלנו.
מל פולישוק-בלוך: זה לא נכון, היום –
ענבל גבריאלי: בשביל להיות פקידה לא צריך, אני יכולה –
מל פולישוק-בלוך: זה סף כניסה להרבה מאוד מקצועות, גם פקידות.
ענבל גבריאלי: לא, ממש לא.
שגיא בלשה: חברת הכנסת פולישוק, צודקת במאה אחוז.
מל פולישוק-בלוך: ובלי תואר אקדמאי לא מקבלת עבודה.
מל פולישוק-בלוך: היו"ר ענבל גבריאלי: אני לא מסכימה לא איתך ולא עם חברת הכנסת פולישוק, אני יכולה להצביע על הרבה, הרבה, הרבה מקומות עבודה, מעסיקים מאוד גדולים, שאין שום דרישה מהפקידה שלהם שיהיה לה תואר אקדמאי.
מל פולישוק-בלוך: היא צריכה לדעת לעבוד.
מל פולישוק-בלוך: את מדברת על אלה שהיא צריכה להיראות יפה, אנחנו מדברים –
ענבל גבריאלי: לא, חברת הכנסת מלי פולישוק, אני לא מדברת על אלה שהיא צריכה להיראות יפה, אני מדברת על אלה שהיא צריכה להיות עם ראש גדול, לדעת לעבוד על המחשב, לדעת את התוכנות של המחשב, את זה אפשר לדעת ללא תואר אקדמי.
ענבל גבריאלי: אי אפשר לקבוע את זה ככלל.
שגיא בלשה: אנחנו חייבים לעשות איזה סוג של תיעדוף, בשוק העבודה של היום, צריך לפתוח עיתון כדי לראות את זה, למי שיש לה תואר ולא משנה איזה, יש יתרון אדיר, על פני מי שאין לו תואר.
שגיא בלשה: אם אתם רוצים להכניס לפול הזה מי שיש לו תואר, אתם פוגעים במשאבים שאנחנו מקצים פה למי שאין לו תואר, אני מרגיש שאנחנו מחטיאים את המטרה.
שגיא בלשה: אני חושב שהמטרה היא לתת תואר ולשדרג מצבה.
רבקה ויסברג: אני מהאגף לשירותים חברתיים ואישיים.
רבקה ויסברג: אני יושבת כאן ומקשיבה לשיחה, מהמטופלות אצלנו, שהן נשים חד הוריות, אחוז שלהן הוא עצום, המרכזים לחד הוריות ששייכים לנו, ושנמצאים ברשויות המקומיות, מוצפים בנשים שאני רואה מעט מאוד קשר בין ההצבה של אותה סינית עתיקה, או אשורית וכו' לנשים האלה.
רבקה ויסברג: אני לא מדברת על הקבוצה המאוד, מאוד חלשה, של נשים מאתיופיה, עם כל הכבוד כשמדברים על עולות, אנחנו כל הזמן בעצם חוזרים לאותן עולות שבאות עם תואר ראשון, כן רלבנטי לא רלבנטי.
רבקה ויסברג: אלה נשים שאפילו לא מתקרבות לדברים האלה.
רבקה ויסברג: הקשיים והמעברים שהן עוברות, הם הרבה יותר קשים מאשר לעשות דוקטורט להרבה אנשים.
רבקה ויסברג: אני לא מדברת על הנשים הבדווית, נכון שיש כמה בדווית שמגיעות ועושות תארים, גם את התואר הראשון הן עושות בקשיים אדירים, והרבה מהן בכלל מגיעות למקומות האלה, אנחנו בקושי מצליחים לפעמים להעסיק אותן כסמך מקצועיות וכו'.
רבקה ויסברג: זאת אומרת אנחנו מדברים על עולם בפרופילים של אנשים בכזו חולשה, שבכלל הדיון הזה הוא חשוב וצריך להתייחס לכל קבוצה –
מל פולישוק-בלוך: אז מה את מציעה, אני לא מבינה.
מל פולישוק-בלוך: לתת לכל אחד עשרת אלפים שקל, אני לא מבינה.
רבקה ויסברג: זה גם לא מה שאמרתי, אני אומרת שקודם כל יש שמקדישים ומסתכלים גם על נשים שיש להן תואר ראשון וכו', אבל כשאנחנו מדברים, כשאני בעצם פונה ומבקשת שכשאתם תבואו לדון באותם סעיפים שיכנסו לועדת חריגים, לגבי כל מיני מקצועות, שהם לא אקדמאיים, לחשוב גם על אנשים כשאתם מחליטים על כמות השעות, אני מדברת כאן לשגיא, שזה צריך להיות כמות שעות של חמישה ימים בשבוע, תואר אקדמאי לתואר ראשון, בדרך כלל לא לומדים חמישה ימים בשבוע, אני לא מדברת על רפואה שלומדים יום, יום, הרבה מאוד מהתארים הם לא הולכים כל יום לאוניברסיטה.
מל פולישוק-בלוך: עשרים וארבע שעות,
רבקה ויסברג: יש עול, צריך להכין תרגילים, צריך לקרוא חומר וכו'.
רבקה ויסברג: לנשים האלה, שבאות מאותה אוכלוסייה חלשה, שלמיטב הבנתי החוק במידה רבה ובעיקר צריך לשרת אותן, הנשים האלה גם ללכת לפעמים, אני לא באה להתווכח כאן אם חמש עשרה או עשרים שעות, אבל ההיערכות שהן צריכות להיערך בבית.
רבקה ויסברג: אין לה מערכות תמיכה, אנחנו מדברים פה על אנשים במצבים מאוד, מאוד קשים, שבשבילן כל התמודדות, גם עם כמות שעות כזאת, היא דברים שאנחנו בכלל לא יכולים לתאר לעצמו.
רבקה ויסברג: צריך מאוד לפתוח את הראש ולהבין אותן.
רבקה ויסברג: צריכים להיות ערים לאלה שמנסים לנצל לרעה, אבל גם ללכת לקראתם ו TO KEEP IN MIND, כשמתכננים את הדברים האלה.
רבקה ויסברג: אני מרגישה שזה ייכנס לועדת חריגים באיזה סעיפים מאוד, מאוד מצומצמים, אני מבקשת להרחיב את ההסתכלות, ולראות גם אותן כצרכניות של החוק הזה וכנהנות מהחוק הזה.
רבקה ויסברג: כשאתם תדונו –
מל פולישוק-בלוך: אבל אנחנו יצרנו את הצעת החוק הזאת בדיוק לאותו קהל שאת מדברת עליו.
מל פולישוק-בלוך: לא מלי פולישוק ולא לחברות שלה שעשו תואר אקדמאי, לא בשביל זה, לא שהיא עשירה גדולה, אבל אני יכולה לספר לך כמה קשיים היה לי, שלא תחשבו שזה ככה עושים תארים אקדמאיים, כשאת מתפרנסת ויש לך ארבעה ילדים, זה לא קל, גם כשיש לך בן זוג.
מל פולישוק-בלוך: אז בואו נשים את הדברים בפרופורציה.
מל פולישוק-בלוך: יחד עם זאת, התנאים שלי הם לאין ערוך יותר טובים מהתנאים של האמהות החד הוריות, אני בכלל לא עושה השוואה.
מל פולישוק-בלוך: זאת הסיבה שיזמנו את הצעת החוק הזאת.
מל פולישוק-בלוך: לעזור לאותן נשים כדי להביא אותן לקהל שלנו, שאנחנו רוצים להקפיץ אותן, בדיוק בשביל זה.
מל פולישוק-בלוך: אני לא מבינה למה הפתיח שכאילו נוזף בנו, שאת לא מבינה את הדיון.
מל פולישוק-בלוך: בשביל זה אנחנו מקיימים את הצעת החוק הזאת, בשביל זה אנחנו רוצים גם לדאוג לאותן חריגות שיש להן כבר איזה אשורית, שיהיה להם גם אפשרות.
מל פולישוק-בלוך: לדאוג לעולות החדשות שבאו עם איזה תואר אקדמאי, והיום הן יושבות בסופרמרקט, לא שזה לא מכובד לעבוד בסופרמרקט, אבל הן יכולות וראויות ויכולות לעשות עבודה הרבה יותר מתאימה להן ולהתפרנס הרבה יותר.
מל פולישוק-בלוך: גם לדאוג לאותה בדווית, לתת לה את הסיכוי ללמוד, להיות במקום אחר, פשוט להיות במקום אחר, זאת בדיוק המטרה.
מל פולישוק-בלוך: למה את באה אלינו בטענות, אני פשוט לא מבינה.
רבקה ויסברג: אני לא באה בטענות, אני אמרתי פשוט שאני מסתכלת על עוד מגזר של צרכניות.
קריאה: זה המגזר,
רבקה ויסברג: המגזר של לאו דווקא יכול להגיע לתואר אקדמאי.
רבקה ויסברג: היו"ר ענבל גבריאלי: אני פונה למציעים עכשיו, אנחנו עדיין לא מוצאים לזה פתרון ביניכם, לגבי הסכמה ביניכם אם אנחנו מעבירים את זה לחריגים או לא.
מל פולישוק-בלוך: אין שום סיבה שזה יהיה בחריגים, אני רוצה להתנצל, יש לי באחת ישיבה נוספת של ועדת ביקורת המדינה.
מל פולישוק-בלוך: אני רוצה לבקש – א' שלא יקראו לזה מיזם, אלא שזה יהיה חוק.
מל פולישוק-בלוך: דבר שני, מיזם זה דבר זמני, עושים את זה היום ומחר זה איננו, אז אני מבקשת לא להשתמש בכלל במושג הזה.
יורי שטרן: אבל זה יותר טוב מניסוי.
מל פולישוק-בלוך: ניסוי בוודאי שלא, לא ניסוי ולא פיילוט ולא מיזם, זה הצעת חוק וזה צריך להיות בגדר הצעת חוק.
מל פולישוק-בלוך: והצעת החוק הזאת צריכה להגדיר את הרעיון המרכזי, כפי שזה מופיע בחוקים שלפנינו, והיתר שיהיה בתקנות, באותו הסכם שיהיה בתקנות, אני לא מכירה דרך אחרת.
מל פולישוק-בלוך: אם זה לא יהיה בפורמט הזה, לא יהיה שום דבר.
שגיא בלשה: לפני שאת הולכת הבעיה ואני חוזר עוד פעם למה שאמרתי מקודם, אנחנו יכולים לשבת פה עד מחרתיים, אנחנו דנים כרגע במציאת פתרונות למאתיים חמישים נשים בלבד.
שגיא בלשה: אני לא חושב שזאת הכוונה שלנו.
ענבל גבריאלי: אמרתי לך שאנחנו נגיע לזה.
שגיא בלשה: חייבים לדון בנושא התקציבי.
ענבל גבריאלי: נעבור לסעיף 18 או שהיו שינויים.
ענבל גבריאלי: שגיא, שינויים נוספים?
אתי לבני: יש סיכום לגבי כל השנה, זה לא שמונה חודשים.
קריאה: ככה זה מנוסח פה.
שגיא בלשה: סעיף 11 לא היו הערות.
שגיא בלשה: אתי לבני: זה היה שנתי, זה לא היה רק לשמונה חודשים של שנת הלימודים.
שגיא בלשה: לא, הייתה הסכמה ואני מזכיר לכם, ששמונה חודשים שזה יהיה מלא –
יורי שטרן: לא, לא הייתה הסכמה, זאת הייתה הצעה שלכם.
שגיא בלשה: לא, בסופו הגענו להסכמה עליה.
יורי שטרן: לא,
ענבל גבריאלי: שגיא, ההצעה שלכם הייתה שבמשך שמונה חודשים זה ישולם מלא ובארבעת החודשים הנותרים –
שגיא בלשה: לא, זה לא הייתה הצעה, ההצעה שלנו הייתה לשלם בתקופת שנת הלימודים, באו המציעים ואמרו שלדעתם זה צריך להיות שנה שלמה.
שגיא בלשה: בסופו של דבר הסכמנו על זה ששמונה חודשים ישולם מלא ובחודשי הקיץ, שאין לימודים, והבן אדם יכול כמו כל סטודנט אחר לעבוד בעבודות של סטודנטים.
שגיא בלשה: אנחנו נותנים חצי מהסכום, זאת הייתה ההסכמה.
שגיא בלשה: עכשיו, גם את זה רוצים עכשיו לפתוח?
יורי שטרן: לא, לא הייתה הסכמה, הייתה הצעה שלכם.
ענבל גבריאלי: הייתה הצעה שלכם.
שגיא בלשה: הצעת פשרה כזאת, אני חושבת, אם אתם רוצים זה שוב פעם, זה שליטת השלבים, ואנחנו לא –
יורי שטרן: זה לא שיטת השלבים, קח תקרא את הפרוטוקול, שגיא.
יורי שטרן: באף פיסקה לא הסכמנו.
יורי שטרן: אתי לבני: אני כשאני דיברתי עם קובי הבר, הכוונה הייתה שהיה תשלום מלא לכל השנה ולא להוריד.
יורי שטרן: על זה אני לא מוכנה להתחייב, זה לא נדון, הכוונה הייתה שזה יהיה כל השנה.
שגיא בלשה: אבל הן לא לומדות בחודשים האלה.
אתי לבני: אבל הן מטפלות בילדים שלהן, ממילא הן מקבלות הבטחת הכנסה.
יורי שטרן: איזה עבודה, חודשי קיץ?
אתי לבני: חוץ מלנקות רצפה.
יורי שטרן: אל תשווה את הסטודנטים הצעירים –
ענבל גבריאלי: כי אותם ילדים קטנים, שלא מאפשרים להם ללכת ללמוד, ללא עזרת המדינה, גם בקיץ נמצאים בבית ואז לא מאפשרים להם ללכת לעבוד.
שגיא בלשה: המלגה הזאת היא לא פותרת בעיה של זמן.
ענבל גבריאלי: המלגה הזו באה לתת מענה לשלוש שנים, מבחינת הלימודים, ויכולת הקיום בזמן הלימודים, וכמובן המטרה הסופית, החיים שאחרי הלימודים.
ענבל גבריאלי: לדעתי זאת התקטננות של הציבור לגבי החודשים הנותרים, להגיד שהתשלום הוא לא מלא.
יורי שטרן: אני רק אזכיר, שגיא, יש פה משהו יסודי, זה בא במקום הבטחת הכנסה –
שגיא בלשה: נכון, יורי שטרן: בהבטחת הכנסה אין הבדל בין חודשי קיץ וחודשי חורף.
שגיא בלשה: אבל זה אומר שאם חד הורית, בעוד סטודנט רגיל שנאלץ לממן את לימודיו ואת המחייה שלו בזמן הלימודים, עובד בזמן הלימודים.
שגיא בלשה: זאת אומרת כל הזמן שהוא לא לומד –
ענבל גבריאלי: לסטודנט רגיל אין את הילדים הקטנים שלא יאפשרו לו מראש לגשת לפנות ללימודים.
שגיא בלשה: ההנחה היא שבגלל שאם חד הורית בשעות שהיא לא עובדת, היא צריכה לטפל בילדים שלה, שהיא לא לומדת, סליחה, בגלל זה אנחנו נותנים לה את מלגת הקיום.
שגיא בלשה: בקיץ מתפנות לה בעצם אין לה את הלימודים, יש לה רק את הילדים?
יורי שטרן: אבל מה היא יכולה לעשות?
שגיא בלשה: אנחנו נותנים לה שיפוי בעבור העובדה שהיא חד הורית, ושהיא אם לילדים ואנחנו מצפים ממנה ללכת לעבוד.
אתי לבני: באיזה עבודה?
שגיא בלשה: בעבודות של סטודנטים.
אתי לבני: איזה עבודה?
יורי שטרן: באמת, הם חיים בפלנטה אחרת.
ענבל גבריאלי: הכוונה שלך שאותה חד הורית, דיברנו על נשים חד הוריות צעירות והגדרנו גם ארבעים כצעירה, שתעבוד בעבודות של סטודנטים, עבודות שאתה ואני מכירים של סטודנטים, לזו הכוונה?
אתי לבני: היו"ר ענבל גבריאלי: אני חושבת שזאת התקטננות מאוד מאוד מכוערת של האוצר, להתעקש לשלם מחצית מהסכום בחודשים הללו.
יורי שטרן: במיוחד שזה בא במקום הבטחת הכנסה, אם אתה לאותם שלושה חודשים, אתה אומר היא לא לומדת, אני מחזיר אותה להבטחת הכנסה, שתמשיך לקבל הבטחת הכנסה ואז לא תהיה לך שום טענה לגבי הסכום, יהיה סכום מלא והיא לא תעבוד.
שגיא בלשה: הדינאמיקה, חצי שנה בערך אני מלווה את העניין הזה והדינאמיקה היא שכל פעם מסכמים ופותחים מסכמים ופותחים.
יורי שטרן: מעולם לא הסכמנו לזה.
שגיא בלשה: אנחנו לא נגיע רחוק ככה, אפשר לפתוח את הכול.
ענבל גבריאלי: אומנם זו הנגיעה הראשונה שלי בזה, זאת אומרת הדיון הזה, והדבר נדון כאן בוועדה קודם לכן, אבל מה ההבדל בין טיוטא שנייה לשלישית?
ענבל גבריאלי: רק המספר.
שגיא בלשה: לא נכון, בכלל,
ענבל גבריאלי: כן, כן, אז אל תגיד שכל פעם פותחים.
שגיא בלשה: לא, לא, את לא צודקת, אנחנו מטיוטא לטיוטא, בתור מי שכתב את הטיוטות, כל פעם יש לנו הסכמות –
ענבל גבריאלי: והועדה נותרה עם דרישות שלא קיבלו מענה.
אתי לבני: עובדה שהכל השתנה.
שגיא בלשה: הסיכום היה, אנחנו התחלנו בכלל, כל התחלת משא ומתן שלנו, העבודה המשותפת שלנו על הטיוטא, הייתה מול יורי שטרן.
יורי שטרן: ואני לא הסכמתי עם זה שנקצץ פה.
שגיא בלשה: שינינו מטיוטא אחת שתיים, אחרי טיוטא שתיים אם אני לא טועה, זה עבר לוועדה, הגיע לאתי תבני, לא לפני שנפגשנו כל המציעים, ואני בחדרו של יורי שטרן, הועלו והגענו להרבה מאוד הסכמות, כמעט על כל דבר.
שגיא בלשה: חלקם עכשיו נפתחות מחדש.
אתי לבני: לא נכון, לא סוכם –
שגיא בלשה: היו דברים שלא סוכמו, חלק מאוד גדול מהדברים סוכמו.
יורי שטרן: זה לא סוכם.
ענבל גבריאלי: מחצית מהתשלום בארבעה חודשים, זה משהו שסוכם?
אתי לבני: לא, לא סוכם,
שגיא בלשה: זה היה בטיוטות מאחד ועד הסוף.
יורי שטרן: ולא הסכמנו,
שגיא בלשה: הייתה לזה הסכמה, ואני אפילו זוכר את השיחה בחדר שלך, עם כל המציעים, כולל זהבה גלאון ואתי לבני וכולל מלי פולישוק.
שגיא בלשה: כולם היו שם, והסכמנו לזה.
אתי לבני: שגיא, זה לא עושה שכל.
אתי לבני: אי אפשר בארבעה חודשים לעבוד בעבודות אחרות, אי אפשר.
שגיא בלשה: לא פותחים את הכול מההתחלה.
ענבל גבריאלי: תקשיב, זה לא מוביל לשום מקום ואני –
שגיא בלשה: יהיו עוד דברים שיפתחו בישיבה הבאה אולי.
ענבל גבריאלי: ברגע שהמציע, חברת הכנסת לבני, והמציע חבר הכנסת שטרן, אומרים שזה לא סוכם, צר לי, אני נאלצת לקבל את דבריהם, לא נאלצת אני מקבלת את דבריהם.
שגיא בלשה: אין בעיה, אפשר להגיד על הכול שלא סוכם.
ענבל גבריאלי: אני לא מתכוונת לאפשר כאן ויכוח, סוכם, או לא סוכם, או בארבעת החודשים הנותרים לאפשר לקבל מחצית התשלום או לא.
ענבל גבריאלי: זאת עמדת המציעים, עלי זה מקובל, זאת עמדת הוועדה.
ענבל גבריאלי: נראה איך אנחנו מתקדמים עם זה הלאה.
ענבל גבריאלי: אין טעם להמשיך להתווכח פה עכשיו.
ענבל גבריאלי: רק רשום לפניך כהערה נוספת את הדרישה הזו.
רן מלמד: יש פה נקודה חשובה.
ענבל גבריאלי: קשור ענייני לסעיף הזה?
רן מלמד: הנושא של צורת התשלום, ברכה נגעה בזה ואני חושב שצריך לבדוק את הנושא הזה גם.
רן מלמד: כפי שאני מבין לפחות, מדובר בתשלומים שמתבצעים אחת לתקופה.
רן מלמד: ואני חושב –
אתי לבני: תשלום רבעוני.
רן מלמד: תשלום רבעוני, אני חושב שזה יצור בעיות להרבה מאוד אמהות חד הוריות, אני חושב שצריך לבנות מנגנון שיעביר להם את התשלום בצורה חודשית, כמו שהן מקבלות את הבטחת ההכנסה.
רן מלמד: אם הן יקבלו היום את הכספים בצורה רבעונית, הם מקבלים את זה בסוף רבעון ולא תמיד בהתחלת רבעון.
יורי שטרן: פה הם התחייבו לעשות את זה בהתחלה.
רן מלמד: אני צופה שמה שזה יעשה, זה יערער את המערכת התקציבית המשפחתית ויכניס הרבה מתח.
רן מלמד: היו"ר ענבל גבריאלי: רגע אחד, אני חושבת שאם זה היה מגיע בתום הרבעון, אני הייתי מקבלת את דבריך במלואם, ברגע שזה מגיע בתחילת הרבעון.
שגיא בלשה: באמצע, אמצע הרבעון ואני אגיד לך למה, כי לא חפשנו מנגנון שא' יתאים לעבודה של משרד החינוך, שהוא נותן מלגות והוא לא נותן קצבאות ואין לו את היכולת.
ענבל גבריאלי: אני חייבת לעצור אותך, אתה לא יכול לנסות להפיק וללמוד ולנסות לחקות את המנגנון של משרד החינוך, כי המלגה שנותן משרד החינוך היא מלגה ללימודים, כאן אנחנו מגדילים את הקצבה הזו בעצם, מגדילים אותה כדי שתשמש גם ללימודים, זה בא במקום הבטחת הכנסה.
שגיא בלשה: את צודקת אבל –
ענבל גבריאלי: זה בדיוק הכסף הזה גם לומדים אבל גם קונים לחם.
שגיא בלשה: הבעיה התזרימית נוצרת אך ורק בחודש הראשון ללימודים.
שגיא בלשה: בגלל שההיא קיבלה בדצמבר ומעכשיו על פני כל הלימודים, היא תקבל כל ארבעה חודשים, מבחינתה זה לא משנה מתי.
שגיא בלשה: למה אנחנו –
יורי שטרן: על פני חודשיים, לא לכל –
שגיא בלשה: לא,
יורי שטרן: אם זה באמצע תקופה –
שגיא בלשה: חודש וחצי, חודשיים, הבעיה היחידה שנוצרת היא תזרימית, היא מתחילה ללמוד בנובמבר.
שגיא בלשה: היו"ר ענבל גבריאלי: אז אולי אנחנו יכולים לעשות ארבעה תשלומים, לפצל את הראשון?
שגיא בלשה: מה ההיגיון בתשלומים האלה?
שגיא בלשה: ההיגיון שהם מתואמים לסמסטר, הרי אנחנו מתנים, והיא לא תקבל את התשלום, אם לא השלימה את לימודיה בסמסטר הקודם.
שגיא בלשה: לכן אני חייב לחכות שגיליון הציונים שלה, שהיא תעבור את המבחנים, לנו בוא ניקח לדוגמא, למה מאי, הסמסטר נגמר בפברואר, עד שהיא עשתה את כל מועדי א', מועדי ב', צריך לתת לה גם זמן להנפיק ולתת את גיליון הציונים שלה, ואז כדי להוכיח שהיא עשתה את הכול ואז היא מקבלת את התשלום.
שגיא בלשה: אם אני אקדים את תשלום מאי למשל, למרץ או לאפריל, היא לא תספיק לתת, היא לא תספיק אולי לעבור מועדי ב', היא לא תספיק להגיש את –
ענבל גבריאלי: ההיגיון הוא גיליון הציונים.
שגיא בלשה: זה לא פוגע בה.
רן מלמד: זה פוגע, סליחה, אני יושב פה, אני באמת, אמרנו בלי פגיעות אישיות, אז בלי פגיעות אישיות.
ענבל גבריאלי: לא, הוא אמר שנוצרת בעיה של כמעט חודשיים.
רן מלמד: יש פה בעיה הרבה יותר גדולה מחודשיים, אתם לא לוקחים בחשבון את סוג הנשים שעליהם אנחנו מדברים.
רן מלמד: אתם לא לוקחים בחשבון את העובדה של איך אישה צריכה לתכנן את התקציב המשפחתי.
ענבל גבריאלי: אני לא מקבלת את זה רן, רגע אחד.
רן מלמד: אני רוצה להגיד לך, אני אשכנע אותך.
ענבל גבריאלי: זה מה שהתכוונתי לומר בהמשך דבריי, אם היה מדובר בתשלום בתחילת התקופה, לא מקובל עלי לבוא ולומר עכשיו שמדובר בנשים שלא יודעות איך להשתמש, צריכות להיות אחריות מינימאלית.
ענבל גבריאלי: רן מלמד: אני רוצה להסביר לך, אני מקיים בשנה וחצי האחרונות מאות קורסים של תכנון תקציב משפחתי, על מה זה ערך כסף ואיך אתה מתמודד עם הבנקים ואיך אתה מתמודד מול הפעולות שמולם אתה נמצא.
ענבל גבריאלי: את צריכה לזכור ואם את תלכי ותנתחי למשל את מערכת ההוצאה לפועל ואיך היא עובדת מול הרבה מאוד אמהות חד הוריות, שמטופלות ברווחה מה שיקרה בסופו של דבר, שהכסף הזה יגיע במכה אחת, פעם בשלושה או ארבעה חודשים.
ענבל גבריאלי: הוא לא ייכנס לבנק והאישה תיקח ממנו את המכסה שהיא צריכה כל חודש, כי המנטאליות שלה כרגע לא עובדת ככה.
ענבל גבריאלי: אז אם אנחנו רוצים לעשות עכשיו תהליך של לימוד והכשרה, מאה אחוז, זה יעבוד ככה.
ענבל גבריאלי: אני אומר לך שמה שיקרה, אנחנו נוריד הרבה מאוד נשים כאלה למעגל של מצוקה הרבה יותר גדול ממה שהיו.
שגיא בלשה: - לפי לוח לימודים אקדמי.
רן מלמד: אני לא מסכים איתך.
אתי לבני: - אלה שלא יודעות להוציא כסף מהבנק או לתכנן תקציב.
ענבל גבריאלי: אני נועלת את הישיבה, אני מפזרת אותה, אני לא מתכוונת להמשיך לנהל דיון בצורה כזו.
ענבל גבריאלי: שמענו את הטענה, שמענו את התשובה של שגיא, נמשיך לשמוע, אחד, אחד.
אורנה ורקוביצקי: העניין של החודשיים הראשונים הוא מאוד קריטי.
אורנה ורקוביצקי: אישה שרגילה להתקיים, רגילה להבטחת הכנסה, היא גם מתוכננת עם הוראות קבע, עם שקים דחויים, כל חודש לשלם, ועם חלק מהקצבה הולך לתשלומים האלו.
אורנה ורקוביצקי: ברגע שנותיר אותה חודשיים ללא מקורות קיום, איפה היא תשלם את התשלומים האלה, זה מאוד, מאוד –
ענבל גבריאלי: הבעיה נוצרת למשך חודשיים, רק בשנה הראשונה.
אורנה ורקוביצקי: נכון, על זה אני מדברת.
ענבל גבריאלי: למה זה כל כך בעייתי לפצל את התשלום הראשון לפעמיים, כדי לפתור את הבעיה הזו, שגיא?
שגיא בלשה: אפשר לפתור אותה לדעתי, נתייעץ עם דוד איך לפתור את זה לגבי השנה הראשונה.
שגיא בלשה: היו"ר ענבל גבריאלי: השנה הראשונה.
שגיא בלשה: זה בסך הכול – אנחנו צריכים –
ענבל גבריאלי: לכם זה לא קריטי, עבורם זה קריטי.
שגיא בלשה: לא נראה לי שזה מאוד בעייתי, כי בשנה הראשונה הרי, בסמסטר הראשון, היא לא צריכה גיליון ציונים, היא רק צריכה להראות שהיא נרשמה לאוניברסיטה, ולכן זה נראה לי –
רן מלמד: היא צריכה להראות שהיא התקבלה ושהיא מתחילה ללמוד.
שגיא בלשה: בדרך כלל מקבלים תשובות כאלה עד ספטמבר, אבל נראה לי שאפשר יהיה לגבי השנה הראשונה.
ענבל גבריאלי: אפשר יהיה בשנה הראשונה לפצל את התשלום הראשון.
שגיא בלשה: נראה לי פשוט שאפשר להקים אותו וזהו.
שגיא בלשה: או לפצל אותו, אני לא יודע.
ענבל גבריאלי: אז צריך למצוא.
ברכה ארג'ואני: זה לא רק לפצל את הקצבה, צריך לקחת בחשבון שיש פה תשלומים של או שכר דירה או משכנתא, הוראות למים, ארנונה חשמל.
ברכה ארג'ואני: ברגע שהיא מקבלת שנתיים, התנאי הוא לקבל את המלגה הזאת, זה שהיא בתנאי שהיא מקבלת שנתיים הבטחת הכנסה.
ברכה ארג'ואני: היא מתוכננת בתשלומים לבית הספר, למשכנתא או לשכר דירה, ברגע שהיא לא משלמת ויש לה מינוסים גבוהים בבנק והכסף הזה נכנס לבנק, לחשבון האישי שלה, המינוס בולע את הכסף.
ברכה ארג'ואני: לכן זה טעות לדבר על מענק, צריך להמשיך לתת לה את הבטחת הכנסה באותו אופן שהיא קיבלה אותו בשנתיים האחרונות ולשלם את שכר לימוד באופן ישיר למוסד שבו היא לומדת.
אתי לבני: אני מתנצלת.
אתי לבני: היו"ר ענבל גבריאלי: אישה שלא עונה על הקריטריונים הללו ובוחרת שלא ללכת לרכוש השכלה אקדמאית, ממשיכה לקבל את הקצבה בדרך הרגילה.
אתי לבני: מי שבוחרת כן לפנות ללימודים גבוהים וכן להיכנס תחת החוק הזה, אני אקרא לו, כבר לא מיזם, מי שכן בוחרת להיכנס תחתיו, אז יש קריטריונים שאנחנו בנינו.
אתי לבני: הקריטריונים להמשך קבלת התשלומים, הם תלויי סמסטרים.
אתי לבני: זאת אומרת הקריטריון הוא תלוי סמסטר, על זה , זה בנוי.
אתי לבני: את לא יכולה לא ללכת ללימודים בכלל, להיכשל בכל הבחינות בסמסטר הראשון או נאמר בשנה הראשונה ולצפות שאנחנו כמדינה נמשיך לממן לך את הלימודים, זה בעיני מאוד לגיטימי.
אתי לבני: צריך להבין שהרצון כאן הוא אך ורק להיטיב עם החד הוריות.
אתי לבני: אין רצון כאן ללכת ולהכביד סתם אבל גם אין רצון לבזבז את הכספים הללו על מי שאין לה שום כוונה לרכוש השכלה אקדמית ולזכות בתואר ראשון כדי שיתאפשר לה אחר כך להשתמש בו למציאת עבודה, זה דבר אחד.
אתי לבני: דבר שני, לגבי הנושא של תכנון, שהיא צריכה חודש, חודש, עם כל הכבוד וצר לי שאני אומרת את זה, אולי זה יכעיס, לא מקובל עלי.
אתי לבני: אין כאן, ההתעסקות כאן היא לא עם ילדים בני שנתיים או ארבע או חמש, ואם היא יודעת שיש לה התחייבות ואם היא הולכת לכיוונה הוא להשכלה גבוהה היא גם צריכה לדעת שאת הכסף הזה היא צריכה לשלם למוסד הלימודים, זו דעתי.
רן מלמד: צריך כסף לקיום, זה משהו אחר.
שגיא בלשה: אקדמאי צריך לדעת לתכנן .
ענבל גבריאלי: את הכסף הזה למוסד הזה ואת הכסף הזה לרשות הזאת ואת הכסף הזה לקיום שוטף, בפירוש כך.
רן מלמד: אני אשמח להסביר לכם –
ענבל גבריאלי: אתה לא צריך להסביר לי.
רן מלמד: אני חושב שאת טועה.
שגיא בלשה: המדינה לא צריכה לסמוך על מי שלא יודע לנהל את החיים שלו.
ענבל גבריאלי: שגיא, תודה, זה גם קצת בעייתי.
ענבל גבריאלי: יורי שטרן: מבחינת המציאות של המשפחות העניות, שהחוב אצלם הוא גדול מכל הכנסה שאנחנו פה מדברים עליה, עדיף לתת תשלומים בתדירות יותר גבוהה.
ענבל גבריאלי: יש פה שני טיעונים, טיעון אחד הוא לגמרי טכני, שככה רגילה לעבוד מערכת של משרד החינוך, הטיעון השני הוא טיעון ענייני.