GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דודו וולף: בנוסף אני חושב שנתנו פה ערך מוסף נוסף, שאומר חיזוק הבטחון העצמי של אותה אישה.
דודו וולף: זאת אומרת היום היא פונה למוקד מאה, במצב שהיא מוציאה צו הגנה, היא פונה למוקד מאה, ועד שמוקד מאה עונה ומבין במה מדובר עוברת מעל דקה לצורך העניין.
דודו וולף: ועד שמשוגרים הכוחות אליה, אישה מודעת לתהליך הזה.
דודו וולף: כל אדם מודע לתהליך הזה שהוא לא תהליך מהיר.
דודו וולף: פה היה תהליך מהיר, מיידי, של מענה.
דודו וולף: זאת אומרת היא לחצה על לחצן מצוקה, הם נכנסו למצב של הקשבה, זה גם הוקלט לצורך ההיבטים המשפטיים, שמעו שהיא במצוקה, הפעילו את כוחות המשטרה.
דודו וולף: החשיבות בעניין הזה שזה באמת, כמו שאמרה גב' נחשון, שזה נתן, אין מענה לכל הרגשה כזו או אחרת, שזה אישה שנמצאת בסיכון לא יכולה להתקשר למאה ולהגיד שמעתי איזה רעש, נראה לי ש.., כי כוחות לא יגיעו ב"נראה לי ש..".
דודו וולף: פה היה מענה ראשוני, היה מענה מיידי לכל אישה שהשתתפה בפרוייקט הזה, ובכלל שניתן לה הלחצן מצוקה.
דודו וולף: בנוסף החשיבות בעניין הזה היא התמקדות על מקרי אמת.
דודו וולף: ומה זאת אומרת, נכנסה פה בעצם חברה פרטית ששימשה כמסננת לאותם קריאות ולחיצות שנעשו על ידי לחצן המצוקה.
דודו וולף: אישה שלחצה על לחצן מצוקה ועמדה באמת בקריאת אמת הופעלו כוחות במיידית,
ענבל גבריאלי: מה זאת אומרת עמדה בקריאת אמת?
דודו וולף: בקריאת אמת זה חס וחלילה שמעו את הבעל מתפרץ לדירה, והיו מקרים שהצלנו ממש, שהבעל התפרץ, אני חושב המקרה הראשון היה שהוא בא והפר את צו ההגנה, הוא התפרץ, הוא רק לא ידע שהיה לחצן מצוקה בביתה.
דודו וולף: היא הספיקה ללחוץ על לחץ מצוקה, אני הגעתי דקות אחרי כדי לשמוע בדיוק מה קרה, ובתחנת המשטרה אני ראיתי אותו יושב שם ואומר אני לא מבין אבל איך הגעתם.
דודו וולף: הוא ניסה להבין את המשמעות.
דודו וולף: במקרה הזה נמנעה אלימות, כי הגיעו הכוחות, קפצו עליו מה שנקרא ואמרו לו אדוני תעצור.
ענבל גבריאלי: אתה אומר שחברה פרטית היתה זו שסיננה,
דודו וולף: החדשנות במסגרת ההפרטות שנעשות במדינת ישראל, אולי זה פתר הרבה צרות לכולם, החשיבות הגדולה, דרך אגב גם לרווחה, בדיוק כמו שציפי אמרה, הרווחה, משרדי הרווחה וגורמי הרווחה לא עובדים עשרים וארבע שעות, כמו כל משרדי הממשלה.
דודו וולף: אז לנושא הנפשי, הפסיכולוגי, היה מענה ראשוני מיידי בכל שעה ושעה.
ענבל גבריאלי: לחצן מצוקה הוא לא למצוקה הנפשית.
דודו וולף: זה עוזר מאוד.
דודו וולף: זה ערך מוסף.
דודו וולף: אבל הנושא המשטרתי, תארי לך שכל אישה ששמעה, וקרו כאלה מקרים, שענף של עץ ברוחות קשים לחצו,
ענבל גבריאלי: האמת אני מוכרחה לומר שאני סומכת יותר על שיקול הדעת של משטרת ישראל שתדע להבחין האם האישה באמת נמצאת במצוקה ותדע להבחין אם היא צריכה להגיע בתוך דקה או בתוך חצי דקה, מאשר חברה פרטית.
דודו וולף: אז אני אסבר את אוזנייך שאותן מוקדניות עברו הכשרה של משטרת ישראל, כל המערכת הזאת שעבדה עבדה בשיתוף מלא עם משטרת ישראל.
דודו וולף: אותן מוקדניות זכו לאותה יכולת אבחנה שלהבחין במקרה אמת בדיוק על פי אותן מוקדניות שעונות במוקד מאה.
דודו וולף: זאת אומרת שלצורך העניין הן אותן מוקדניות בידע ובניסיון שלהן, בדיוק על פי אותם קריטריונים שעונות במוקד מאה.
דודו וולף: רק במוקד מאה הן עונות וצריכות לאבחן איזה אירוע הזה, אונס, פשע, אלימות, תאונה, שוד ורצח.
דודו וולף: פה הן ממוקדות אך ורק לנושא הלחצן מצוקה.
דודו וולף: הן יודעות לאבחן מייד רק את האירוע, אם זה אירוע אמת או לא.
דודו וולף: לצורך העניין המענה היה מיידי, התגובה היתה טובה והסיכום הוא שכל הנשים שקיבלו לחצן מצוקה פה, אני מצטט את הגורם המחקרי, ד"ר אבי גריפל, כל הנשים שקיבלו לחצן מצוקה, פרט לאחת, סבורות כי יש לחלק לחצן מצוקה לכל אישה המרגישה מאויימת על ידי בן זוגה.
דודו וולף: זה לסיכום העניין הזה.
ענבל גבריאלי: ציפי, את מייצגת כאן את משרד הרווחה, גם בנושאים האחרים, לא רק ספציפית לפרוייקט הזה,
ציפי נחשון: ממש לא, הפרוייקט הזה זה אולי חצי פרומיל ממה שאנחנו עושים.
ציפי נחשון: יש כאן פירוט מאוד נרחב של מה משרד הרווחה עושה באמצעות הרשויות המקומיות, המחלקות לשירותים חברתיים ומרכזים לטיפול באלימות במשפחה ומקלטים לנשים מוכות.
ציפי נחשון: מקלטים לנשים מוכות זה הנשים שבאמת נמצאות במצב שזקוקות להגנה מיידית, באות לשם לפרק זמן של בין ארבעה לשישה חודשים, כשבע מאות נשים בשנה נזקקות לשירותי הגנה במקלטים לנשים מוכות.
ציפי נחשון: יש לנו בערך עוד מאה נשים שנזקקות לשירותי הגנה בדירות קלט, ששם השמירה היא פחות הדוקה מאשר במקלטים.
ציפי נחשון: אבל עיקר הטיפול שלנו באלפי נשים,
ענבל גבריאלי: אני רוצה שתרחיבי לגבי המקלטים.
ענבל גבריאלי: אני ביקרתי בחודשים האחרונים במספר מקלטים באיזור הדרום.
ענבל גבריאלי: ומעבר לבעיות ספציפיות של אותם מקלטים עלו שם כמה דברים כלליים, כמו האם המקלט משמש אך ורק הגנה פיזית או שהוא משמש גם במהלך בין הארבעה לשישה חודשים האלה, הוא נותן משהו אחר, הוא מנסה לשבור את מעגל הקורבנות, את מעגל האישה המוכה על כל הסימפטומים, נותן איזו שהיא מסגרת טיפולית חינוכית גם לילדים.
ענבל גבריאלי: ודבר נוסף, יש שם משהו עם הקריטריונים, נעשה שינוי עכשיו בקריטריונים.
ציפי נחשון: קודם כל אלה שבאמת מצליחות לעבור את השלב של הנשירה ונשארות, שזה הרוב, נשארות לארבעה עד שישה חודשים בממוצע, נמצאות שם לא רק לצורך הגנה פיזית אלא באמת לעבור איזה שהוא תהליך של שינוי להפסקת האלימות.
ציפי נחשון: העצמת נשים, הן עוברות שם טיפול, יש שם צוות של עובדים סוציאליים מיומנים לעבודה עם נשים מוכות.
ציפי נחשון: לא רק הנשים עוברות את הטיפול, גם הילדים שלהן,
ענבל גבריאלי: בכל ארבעה עשר המקלטים?
ציפי נחשון: בכל ארבעה עשר המקלטים יש צוות של עובדים סוציאליים שעושים אתם עבודה טיפולית, פרטנית וקבוצתית.
ציפי נחשון: בכל מקלט יש או עובד סוציאלי או פסיכולוג שמיומן לעבוד עם הילדים, שנמצאים בשלב משברי מאוד גדול.
ציפי נחשון: מבחינת מקום פיזי אין בעיה כי מדובר על מאה חמישים מיטות במקביל.
ציפי נחשון: כן יש בעיה לגבי נשים שסובלות ממחלות נפש, כן יש בעיה עם נשים עם נכויות, אנחנו כן הצלחנו להכשיר במשרד הרווחה בעזרת העמותות שמפעילות את המקלטים שני מקלטים לנשים עם נכויות.
ציפי נחשון: יש לנו משא ומתן עם משרד הבריאות, יושבת דבורה איציק שהיא מרכזת את הנושא של אלימות במשרד הבריאות, לקבל תקציבים ייחודיים כדי ששני מקלטים יוכלו לקבל נשים שיש להן בעיות נפשיות, שהצוות הטיפולי, נכון להיום, למסוגל להתמודד עם בעיות נפשיות של נשים, אני מדברת ממש נשים שיש להן מחלות נפש שמבחינתנו הן זקוקות לטיפול.
ציפי נחשון: כן יכולה להתעורר בעיה סביב אישה אם היא נמצאה כחולת איידס, עם נשים שעוסקות בזנות, שהן לא יכולות להיות במקלט עם שבע נשים נורמטיביות,
ענבל גבריאלי: מה זאת אומרת, חולת איידס לא יכולה להיות?
ציפי נחשון: אם היא נשאית והמחלה לא מדבקת היא תהיה, אבל אם המחלה בשלב שהיא מדבקת היא לא יכולה להיות במקום כזה.
ציפי נחשון: נשים שעוסקות בזנות,
ענבל גבריאלי: מישהי שעוסקת בזנות במהלך השהייה שלה או הכוונה שלה להמשיך לעסוק בזנות במהלך השהייה שלה במקלט לא תקלטו.
ציפי נחשון: היא לא יכולה להיות.
ציפי נחשון: היא חושפת את עצמה וגם את האחרות לסיכון.
ציפי נחשון: ולכן יש אוכלוסיות קצה שכרגע אין להם פתרון.
ציפי נחשון: ואנחנו נשמח אם יהיו תקציבים ושנספק לנשים האלה גם כן פתרון.
ענבל גבריאלי: יש לכם איזה שהוא פתרון בקנה לגבי נשים שסובלות ממחלות נפש?
ציפי נחשון: יש לנו, אמרתי שמסתמן פתרון עם משרד הבריאות לגבי מספר מאוד מצומצם של נשים.
ענבל גבריאלי: כרגע אבל אין להם מענה,
יהודית פלוטקין: מתקיים עכשיו תהליך שבו, אנחנו לא רצינו את הנשים שהן חולות נפש לעשות להן מקלט נפרד כי זה סטיגמטי, בעיקר לגבי הנושא של הילדים, ולכן החלטנו יחד עם משרד הרווחה, שאושרו כבר תקציבים לתהליך, שבעצם אנחנו נעשה מצב שבו במקלט מסויים ייכנסו נשים חולות נפש ושם המרפאה לבריאות הנפש המקומית תהיה קהילה תומכת.
יהודית פלוטקין: מהבחינה שהצוות יעבוד ביחד, אם יהיה צורך בהגעה דחופה לראות אישה במקלט אז יהיה, יהיה מעקב של הפסיכיאטרים, תהיה עובדת סוציאלית מומחית לנושא שתשב עם הצוות.
יהודית פלוטקין: וכרגע בעצם נבחרו שני מקלטים לפיילוט, אחד בחיפה ואחד בירושלים, כשבעצם הצוותים כרגע יוצרים את הקשר ביניהם כדי ליצור עבודה משותפת בין מערך בריאות הנפש לבין המקלטים.
יהודית פלוטקין: ואנחנו בעצם עוקבות אחרי זה.
ציפי נחשון: רוב הנשים מטופלות בקהילה, הן לא הולכות למקלטים לנשים מוכות.
ציפי נחשון: יש לנו שישים ושבעה מרכזים לטיפול באלימות, שכחמשת אלפים חמש מאות נשים מקבלות שם טיפול, או פרטני או קבוצתי, ובערך עוד אלפיים גברים נמצאים בטיפול, ורק שמונה מאות ילדים, שהם חשופים לאלימות בין ההורים שלהם.
ציפי נחשון: מה שאני רוצה לומר ביום כזה שכל שנה זה מאוד מרשים שיושבים כל הגורמים שעוסקים, בריאות, חינוך, רווחה, ארגוני סיוע למיניהם, שכן חשוב, אולי העיתוי לא כל כך מוצלח עם החלפת ממשלה אבל חייבים לקרוא לילד בשמו וחייבים לספק שני פתרונות לדעתי, אחרת אנחנו נדשדש עם כמות האנשים, הנשים בעיקר, שמעזות לספר על מעגל האלימות בתוך הבית, בדרך כלל הן מספרות לראשונה אחרי שש עד שמונה שנים של טרור בתוך הבית, חלקן הולכות לתחנת משטרה בלבד.
ציפי נחשון: ממחקרים נמצא ששלושים אחוז מעצם הגשת התלונה במשטרה זה מפסיק את האלימות כי זה מספיק מזעזע אותו, אבל יש הרבה מאוד נשים שלא רוצות לפנות בהליך משטרתי, כי הן פוחדות מהתגובה שהיא תחריף ותחמיר.
ציפי נחשון: ולכן אנחנו צריכים לספק לדעתי במדינת ישראל שני פתרונות.
ציפי נחשון: אחד פתרון שיחייב את הגברים ללכת לטיפול.
ציפי נחשון: אם זה בהליך הפלילי, שהוגשה נגדו תלונה במשטרה, ואם מתוך ההליך האזרחי, אנחנו קראנו כאן שבשנת 2004 שמונת אלפים צווי הגנה הוגשו, ובשנת 2005 עד עכשיו ששת אלפים צווי הגנה.
ציפי נחשון: ששופט שמרחיק גבר מהבית, לא משנה לכמה זמן, יאמר לו אדוני אתה חייב לעבור שינוי בהתנהגות שלך ולספק פתרונות על ידי קבוצות טיפוליות לגברים אלימים.
ענבל גבריאלי: יכול להיות שאחד הפתרונות הוא כאשר מרחיקים ונותנים את הטיפול, בין אם הוא מעוניין ובין אם אנחנו מכריחים,
ציפי נחשון: היום הוא שואל אותו אם אתה רוצה, ואם יש מסגרת טיפולית, והרבה פעמים אין לו גם סנקציה כשופט בבית משפט לענייני משפחה.
ציפי נחשון: הוא לא יכול להגיד לו אני אכניס אותך לכלא אם אתה לא תלך לטיפול.
ציפי נחשון: בהליך הפלילי זה יותר קל ולכן באמת מוצאים אלפים שמטופלים בשירות המבחן, כי אומרים לו במקום להכניס אותך לכלא תלך לקבוצה טיפולית בשירות המבחן, תהיה בפיקוח, וזה מצויין.
ענבל גבריאלי: צריך להיות משהו יותר אינטנסיבי.
ענבל גבריאלי: כמו שהנשים המוכות נאלצות להתרחק מהסביבה הטבעית שלהן כדי להגן על עצמם צריך גם הגבר להרחיק אותו כדי להגן או על האישה או על ילדיו ושזה ייעשה במסגרת של הוסטל.
ציפי נחשון: זה הדבר השני שאני רוצה להציע, שלגבי אלה שמרחיקים אותם בהליך האזרחי נמצא שחלק גדול, אני לא יודעת בדיוק כמה אבל לא מעט גברים מפרים את הצו, כי אין להן איפה לשים את הראש.
ציפי נחשון: יש שש עשרה אלף נשים שמגישות תלונה במשטרה, אבל יש עוד שמונת אלפים, שאולי חלקן כן מגישות תלונה אבל פונות לשופט בבית משפט אזרחי לחלוטין, לא רוצות לעבור דרך בית המשפט הפלילי, מרחיקים את הגבר מהבית, אין לנו שום סנקציה, חלק מהנשים מודות, נאלצתי להכניס אותו הביתה כי הוא אבא של הילדים שלי והילדים אומרים שהם רוצים הביתה והוא מאיים עלי שהוא לא יתן לי פרנסה, ואני מכניסה אותו הביתה כי אין לו איפה לישון, מפני שהסבתא שלו, כשהוא אמר לשופט שהוא ילך לגור אצלה, הרחיקה אותו מהבית שלה.
ציפי נחשון: ולכן אני חושבת שצריכים לספק פתרונות של מגורים זמניים לאותם גברים שמורחקים מהבית, שבתוך המגורים האלה יהיה גם גורם טיפולי שינצל את הפסק זמן.
ציפי נחשון: הוסטל זה תכנית שהיא מאוד אינטנסיבית ומאוד יקרה.
ציפי נחשון: אבל אם משרד השיכון יעמיד דירות כאלה בכל עיר, והשופט יאמר לו אדוני, אני מרחיק אותך לשלושים יום, אתה תגור בכתובת טשרנחובסקי תשע עשרה, אבל אתה חייב להיות מטופל,
ענבל גבריאלי: לא, הוא לא מקבל מתנה.
ענבל גבריאלי: אם ההרחקה היא למסגרת סגורה, טיפולית,
ציפי נחשון: ודאי, זו מסגרת טיפולית, שאתה מורחק לכתובת הזאת והזאת ואתה חייב להיות בטיפול שלוש פעמים בשבוע.
ציפי נחשון: ובעוד חודש אני אקרא לך או שלושה חודשים ואני אשמע איך הטיפול שלך מתקדם.
ציפי נחשון: אחרת השופט במציאות של היום מרחיק אותו, סוגר את התיק, הוא אפילו לא יודע מה קרה בתום השלושה חודשים של ההרחקה.
ציפי נחשון: ממש לא.
ציפי נחשון: זו המציאות.
ציפי נחשון: אז כן צריך לספק פתרונות בצל החוק, ואני חושבת שפתרונות נוספים, ובכל זאת, אם אנחנו מדברים על מאה חמישים אלף נשים מוכות במדינת ישראל, וזה נתון שבדוק על סמך סקר שנעשה בשנת 2000 במדינת ישראל, הוא לספק פתרונות ידידותיים לאותן נשים.
ציפי נחשון: מדינת ישראל צריכה להקצות המון כסף בשביל שעובדים סוציאליים יהיו ידידותיים.
ציפי נחשון: אנחנו צריכים לעבור משלב של מגיב לשלב של יוזמים.
ציפי נחשון: מפני שהיום העובדים הסוציאליים, אם אישה פונה לטיפול או אישה מופנית על ידי תחנת המשטרה כי אומרים לה תלכי לעובדים הסוציאליים כי הם יעזרו לך, אנחנו מגיבים.
ציפי נחשון: אותו דבר המשטרה.
ציפי נחשון: אישה מגישה תלונה במשטרה והיא מגיבה לזה.
ציפי נחשון: אני חושבת שאנחנו צריכים ליצור פעולות שאנחנו יוזמים, שאנחנו מחפשים את הנשים האלה במקומות עבודה, רך הילדים בגני הילדים, דרך הילדים בבתי הספר.
ציפי נחשון: ורק כך אנחנו נצליח להגדיל את כמות הנשים המוכות שתצאנה ממעגל האלימות.
יהודית פלוטקין: יש לנו עכשיו קמפיין בנושא הזה של מעורבות אינה התערבות.
ציפי נחשון: קמפיין זה טוב, אבל מי יטפל בהן.
ציפי נחשון: אם לא ישבו עובדים סוציאליים ויעזרו לנשים לעבור משלב א' לשלב ב', ולגברים לעשות את השינוי ממצב של מכה ללא מכה אנחנו נמשיך לדשדש עם המספרים.
עדה פליאל טרוסמן: אני סגנית מנהלת השירות לנערות וצעירות במשרד הרווחה.
עדה פליאל טרוסמן: מעבר לטיפול באלימות של המשרד שלנו, כפי שציפי תיארה, לגבי נשים מוכות, השירות שלנו מטפל בנערות וצעירות מגילאי שלוש עשרה עד עשרים וחמש במצבי סיכון ומצוקה, נערות נפגעות אלימות, נערות נפגעות גילוי עריות, פגיעות מיניות, אונס וכיוצא בזה.
עדה פליאל טרוסמן: כל הדברים הלא טובים שקורים לנערות ולצעירות במדינת ישראל ובכל העולם.
עדה פליאל טרוסמן: אנחנו מטפלים בכשמונה עשרה אלף נערות בשנה.
עדה פליאל טרוסמן: הטיפול המרכזי הוא על ידי עובדות סוציאליות ייחודיות לנערות בלשכות לשירותים חברתיים.
עדה פליאל טרוסמן: ומעבר לטיפול הפרטני שהן נותנות יש לנו שני מקלטים לנערות במצוקה ברחבי הארץ, כמאה נערות מקבלות הגנה במקלטים האלה במשך שנה.
עדה פליאל טרוסמן: השירות מפעיל דירות מעבר לנערות, לנערות בוגרות שהיו במצבי סיכון, מקבלות דיור זמני והכנה לחיים עצמאיים.
עדה פליאל טרוסמן: יש לנו דירות לנערות ערביות ודירות ליהודיות.
עדה פליאל טרוסמן: יש לנו בתים חמים, אנחנו מפעילים כשישים בתים חמים לנערות במצוקה ברחבי הארץ, כשזה בתים שפתוחים חמישה ימים בשבוע,
ענבל גבריאלי: חלקם פתוחים חמישה ימים בשבוע.
עדה פליאל טרוסמן: בסדר, אנחנו מתכוונים לשדרג את כולם שיגיעו לחמישה ימים בשבוע.
עדה פליאל טרוסמן: והנערות בבתים האלה מקבלות תחושת השתייכות, תמיכה, מקום לרגיעה, פעילויות העשרה והעצמה.
עדה פליאל טרוסמן: ובהרבה מקומות אנחנו מתחילים גם עם הנושא של הכשרה מקצועית ככל האפשר וסדנאות בנושא הזה.
עדה פליאל טרוסמן: השירות מפעיל מועדונים וקבוצות טיפוליות לנערות, קבוצות להשלמת השכלה ורכישת מקצוע, שזה קבוצות חן, יש לנו גם קבוצה של כמאתיים חמישים נערות בשנה, שהן נערות דלות משאבים אישיים והשכלתיים שנדחות מהצבא והן מקבלות תכניות להשלמת השכלה במשך שנה ומתגייסות אחר כך לצה"ל.
ענבל גבריאלי: יש לי שאלה לגבי הבתים החמים.
ענבל גבריאלי: כמה נערות נקלטות בבית חם?
עדה פליאל טרוסמן: הנתונים שיש לי כרגע הם על חמישים ותשעה בתים שפעלו ב-2004, ובהם שהו אלף שלוש מאות שמונה עשרה נערות.
ענבל גבריאלי: ומה תקציב שנתי של בית חם?
עדה פליאל טרוסמן: אין לי כאן את הנתונים.
ענבל גבריאלי: אני יכולה לומר לפחות על בית חם אחד, בבאר שבע, אחד מתוך כמה שיש שם, עשרים אלף שקלים.
ענבל גבריאלי: לשנה.
עדה פליאל טרוסמן: יש היום תכניות שונות, יחד עם אשלים ועם קרן רש"י, עם עמותות, כדי לשדרג,
ענבל גבריאלי: אמרתי בהתחלה, חלקם עובדים חמישה ימים בשבוע.
ענבל גבריאלי: הבית החם הזה, אני הייתי בכמה, יש בבאר שבע שלושה, הבית הספציפי הזה, אני לא רוצה לומר את שם השכונה אבל הוא באמת נמצא בשכונה הקשה ביותר בבאר שבע, הקשה ביותר, הדברים שחשופות אליהם הנערות באותה שכונה רחוקים מהדברים שחשופות אליהם נערות בשכונות האחרות שמגיעות לשני הבתים החמים האחרים, שגם שם התמונה היא קשה.
ענבל גבריאלי: אבל כאן, לגבי הבית החם הזה התמונה היא מזעזעת.
ענבל גבריאלי: הבית החם הזה פתוח שלושה ימים בשבוע, יש שם נדמה לי חצי תקן, לא נדמה לי, חצי תקן של אם בית ואין תקן לעובדת סוציאלית, היא מגיעה לארבע שעות במהלך שלושת הימים האלה.
ענבל גבריאלי: זה עשרים אלף שקלים.
עדה פליאל טרוסמן: זה נכון, אנחנו מנסים ככל יכולתנו ומנסים לקבל תקציבים.
ענבל גבריאלי: אני רק רוצה לתת דוגמא, ואת יודעת מה, אולי זה משמש דוגמא לכל הנתונים שאמרנו כאן לגבי הכל, שלומר מספר של חמישים ושישה בתים חמים שפועלים ברחבי הארץ, אני חלילה לא אומרת שזו התמונה, אני רוצה להאמין ולקוות יותר שזו לא התמונה בכל הבתים החמים.
ענבל גבריאלי: אבל אני רק נתתי דוגמא אחת של משהו שאני מכירה.
עדה פליאל טרוסמן: תראי, ההתפתחות של השירות, בהתחלה באמת אנחנו טיפלנו בנערות במחלקות לשירותים חברתיים ובקבוצות ובמועדונים, ומספר ימים פה ויום אחד שם.
עדה פליאל טרוסמן: לאט לאט יש התפתחות, עם לא הרבה יותר תקציבים.
עדה פליאל טרוסמן: והגענו באמת לכך שכן פועלים חמישים ושישה בתים חמים ברחבי הארץ.
עדה פליאל טרוסמן: רובם פועלים כן חמישה ימים בשבוע.
עדה פליאל טרוסמן: התכנון הוא עכשיו באמת, אנחנו עובדים עכשיו, אנחנו באמת עובדים, זה המיקוד כרגע של השירות, יחד עם עמותות לשדרג את הבתים החמים.
עדה פליאל טרוסמן: ואנחנו מאוד נשמח לקבל תקציבים נוספים כדי שנוכל לשדרג אותם מיידית.
עדה פליאל טרוסמן: למשל אתמול ישבתי, יש תכנון של מועצה איזורית בדואית חדשה, של אבו בשמה, והתכנון הוא להעביר ליישובי קבע את הבדואים שבפזורה.
עדה פליאל טרוסמן: ישבנו, אני יושבת בתכנית מיוחדת שמתכננת, זה מתקרב לקראת ביצוע, ואני יושבת עם צוות שם ואנחנו עשינו תכנונים לבית חם לנערות, למרכז לטיפול לנפגעות תקיפה מינית, כל הדברים האלה שאנחנו דורשים תקציבים, ואני מקווה שאנחנו נקבל, אבל אנחנו יודעים מה החסכים ומה הצרכים.
עדה פליאל טרוסמן: ואנחנו מציגים אותם.
עדה פליאל טרוסמן: אנחנו מציפים אותם בכל מקום אפשרי.
עדה פליאל טרוסמן: אנחנו נשמח מאוד אם תעזרי לנו לקבל תקציבים נוספים, לא רק לבתים חמים.
עדה פליאל טרוסמן: בתים חמים בראש ובראשונה, כי אני רואה שאת מכירה אותם ונחשפת אליהם, אבל יש דברים נוספים.
ענבל גבריאלי: אני גם אומר מלה טובה, יש גם בבאר שבע, דיברתי על הבתים החמים ועל חלק מהמועדוניות שמספקות הכשרה מקצועית.
ענבל גבריאלי: אז יש בבאר שבע מועדות כזה, שבין ארבע עשרה לשש עשרה נערות מגיעות אליו מדי יום, מוקדם מאוד בבוקר, מדובר בנערות שלא היו הולכות לבית הספר, לא עבדו, שהיו קמות בצהריים כי היו מסתובבות כל הלילה.
ענבל גבריאלי: הן קמות בבוקר, ובהתחלה חשבו לנתב אותם לכל מיני מקומות שאנחנו כממסד חושבים שהם נכונים.
ענבל גבריאלי: ברגע שהבינו שההכשרה המקצועית שרצוייה לנערות האלה זה דווקא בניית ציפורניים, מה שהם בכלל לא חשבו עליו כאופציה, אז עשו את זה, והנערות האלה מגיעות כל יום, הוא במקרה פתוח חמישה ימים אבל זה בגלל שהוא מקבל גם הרבה תרומות.
ענבל גבריאלי: הן מגיעות למרכז במהלך כל ימות השבוע, משעות הבוקר עד שעות הצהריים ואחר הצהריים, ומעבר למה שהן מקבלות כאן זה גם חלופה לשוטטות ברחובות.
עדה פליאל טרוסמן: נכון, כל דבר הוא חלופה לזה.
עדה פליאל טרוסמן: אני רוצה להזכיר עוד כמה דברים, אני אעשה את זה בקיצור.
עדה פליאל טרוסמן: אנחנו מטפלים, עשרה אחוז מהנערות שלנו, עשרה אחוז מהנתונים ולדעתי הרבה יותר, אבל אנחנו נחשוף את זה יותר ויותר, הן נפגעות גילוי עריות ותקיפות מיניות.
עדה פליאל טרוסמן: אנחנו תכננו השנה ברחבי הארץ סידרה של השתלמויות בפרישה ארצית של השתלמויות ייחודיות לעובדות נערה במצוקה לטיפול בנפגעות תקיפה מינית, מעבר לידע שלהן, אנחנו מרעננים את זה ומעמיקים את הטיפול.
עדה פליאל טרוסמן: עכשיו יש לשרות שלנו, מעבר, אנחנו תומכים במרכזי הסיוע לנפגעות תקיפה מינית, שכאן הילה דיברה, אנחנו תומכים במרכזים.
עדה פליאל טרוסמן: בנוסף יש לנו שני מרכזי טיפול לנפגעות תקיפה מינית, שהם ייחודיים בארץ, אנחנו הקמנו, דבר שלא היה, עם צוות מיומן, ואני מזמינה אותך לבוא ולבקר לפחות במרכז בחיפה בבני ציון, שזה משותף עם משרד הבריאות, יש רצף טיפולי מחדר שמקבל את הנאנסת והיא מתחילה, היא עוברת את החקירה ומקבלת את הטיפול למרכז הטיפולי הרב תחומי.
עדה פליאל טרוסמן: אבל בבני חולים בני ציון למשל יש לנו מרכז טיפולי לנפגעות תקיפה מינית ארוך טווח, ממוקד, ועם טיפול מאוד מאוד ייחודי שהוא לא רק בפגיעה עצמה של האישה או הנערה אלא היא מקבלת שירותי מעטפת של כל הצרכים שלה.
עדה פליאל טרוסמן: בנוסף מה שאני רוצה לומר שיש לנו, אנחנו מפעילים, השירות שלנו מפעיל את המקלט לנפגעות סחר בנשים, אם אני יכולה אני מוכנה לדבר על זה אם יש לי זמן.
עדה פליאל טרוסמן: אנחנו פתחנו אותו בפברואר 2004, ועד היום שהו במקלט לנפגעות סחר מאה ששים ואחת נשים.
עדה פליאל טרוסמן: הן מקבלות שם קודם כל הגנה, טיפול סוציאלי, רפואי, פסיכיאטרי, הן מקבלות את כל הצרכים שלהן.
דבורה איציק: אני רוצה להתייחס קצת למה שנעשה במערכת הבריאות ולהתחבר למה שאמרה ציפי קודם, כי באמת אנחנו יודעים שנשים עד שהן מגיעות לטיפול לוקח הרבה שנים, בדרך כלל הילדים בגיל שש שבע ואז הם כבר חווים שנים רבות של אלימות, ואנחנו באמת צריכים לחשוב על ההשלכות של זה בגיל הרך, שחיים במצב כזה, ועל מה שקורה בחברה.
דבורה איציק: ומה שניסינו במערכת הבריאות זה באמת להגיע ולאתר את אותן משפחות שחיות באלימות באמצעות הכשרה של הצוותים, גם מכיוון שאנחנו יודעים שחלק גדול מהנשים האלה מגיעות לחדרי מיון, לבתי חולים, למחלקות לידה, ולצערנו חלק נמצאות במערך בריאות הנפש כשכבר יש להם בעיות נפשיות קשות שלעתים קשורות באמת לחיים במצב של אלימות.
דבורה איציק: אז יש תהליך ארוך טווח שאנחנו עושים גם בבתי החולים, גם בקופות החולים, טיפות חלב ומערך בריאות הנפש כדי לאתר מוקדם את הנשים.
דבורה איציק: אלא שקצת יש לנו נתונים לכך שחלק גדול מהנשים שמאותרות לא ניגשות בסופו של דבר לשירותים.
דבורה איציק: אנחנו כרגע בודקים סקר שעשה לנו מכון ברוקדייל, ובאמת הבעיה שנמצאים זה בתפר בין זה שאת מאתרת את האישה ומתחילה לעבוד אתה לבין זה שהיא מקבלת החלטה לגשת באמת לשירותי הרווחה ולקבל את הסיוע או לגשת למשטרה.
דבורה איציק: ואני חושבת שפה ציפי יכול להיות שאנחנו צריכים באמת להתחבר ולחשוב על איזה שהוא גישה חדשה לגבי אלה שבאמת לא פונות בעצמם אלא אנחנו מגיעים אליהן, כי אלה שפונות בעצמם זה כבר באמת, בשלב שהיא פונה למשטרה יש רצון יותר לעשות משהו, למרות שגם שם לפעמים הפנייה למשטרה עושה איזה שינוי, ועדיין לא הולכים.
דבורה איציק: במצבים שאנחנו באמת מאתרים אז חלק מהן הולכות, חלק נשארות.
דבורה איציק: חשוב לי לומר שבמסגרת הוועדות להפסקת הריון למשל אנחנו הכנסנו את הנושא כשאלה רוטינית של חשיפה לתקיפה מינית, לאלימות מינית או חשיפה מבן זוג או לאלימות בכלל.
דבורה איציק: גילינו לא מעט נערות שנמצאות בתהליך החיזור ואפילו לא יודעות לקרוא לעצמם בשם של מה שהן חוות, כי הן בעצמם לא מגדירות עדיין את מה שהן חוות כאלימות, ובאמת באמצעות העובדת הסוציאלית של הוועדה נעשה איזה שהוא תהליך שעזר להן להבין שהן במערכת מאוד מאיימת ומאוד מסוכנת וכו'.
דבורה איציק: אנחנו מתחילים להעביר את זה בכל הנושא של ועדות הפסקת הריון כשאלה רוטינית.
דבורה איציק: אוכלוסיית יעד נוספת שלנו זה המכונים להתפתחות הילד, כי אנחנו כן יודעים שחלק מהילדים שסובלים מעיכובים התפתחותיים, אם זה בגלל הפגיעה במהלך ההריון, אם זה בגלל לידות מוקדמות ואם זה בגלל חיים באלימות הם גם משפחות עם אלימות, ובעצם אנחנו מדברים על השלכות קשות בריאותיות נפשיות ופיזיות על הנשים ועל הילדים, ולכן צריך להעמיד את זה באמת במקום מרכזי.
דבורה איציק: לצערנו, כמו שאומרת עדה, התקציבים לנושאים האלה רק מצטמצמים, אנחנו כל הזמן רק נאבקים על עוד כסף, ובאמת קשה לעשות תהליך כזה לאורך זמן כשבכל פעם עוד פחות עובדות סוציאליות יש לתחום.
דבורה איציק: הנושא הנוסף שאני רוצה להעלות זה הנושא של המרכזים האקוטיים לנפגעות תקיפה מינית.
דבורה איציק: אנחנו בעצם נמצאים כבר הרבה זמן עם שני מרכזים בארץ, חיפה ווולפסון.
דבורה איציק: ואני רוצה להגיד את זה בפה מלא.
דבורה איציק: אני חושבת שאם גבר היה נאנס והיה צריך לעבור מבית חולים הלל יפה לוולפסון אחרי האונס כדי שיבדקו אותו ולחזור אחר כך למקום מגוריו,
ענבל גבריאלי: המשטרה מפנה ישר לשני המרכזים, אני יודעת משני ביקורים שהייתי בוולפסון שגם מקרים מבאר שבע ואשדוד, המשטרה גם בבאר שבע וגם באשדוד במהירות האפשרית העבירה את הנאנסת לוולפסון.
דבורה איציק: לא תמיד המשטרה מגיבה מהר, לא תמיד זה גם באמצעות המשטרה.
דבורה איציק: יש כללים.
דבורה איציק: אנחנו היינו יחד כשבנו את המרכזים, דיברו על שישה מרכזים ועדיין יש שניים.
ענבל גבריאלי: אבל היום הם חזרו אחורה אגב כי הם לא מבינים את החיוניות, למה צריכים, במשרד הבריאות.
דבורה איציק: משרד הבריאות היה הרוצה שני דברים, גם שיהיו יותר מרכזים וגם שיהיו יותר עובדים משפטיים.
ענבל גבריאלי: אנשי משרד הבריאות שאני שוחחתי אתם ושאני ניסיתי לפעול מולם שינו את עמדתם וטוענים שהחיוניות היום, על פי החיוניות היום מספיקים שני מרכזים, לא צריכים שישה מרכזים.
דבורה איציק: עם מי דיברת?
ענבל גבריאלי: אני אומר לך אחר כך.
דבורה איציק: אז תאמרי לי אחר כך, כי זה לא מדיניות משרד הבריאות.
דבורה איציק: הרעיון הוא שחייבים למצוא פתרון, או במתן תקנים יותר על רופאים משפטיים, כי יש כרגע רק שניים, אז הם לא יכולים לנסוע בכל הארץ, או באמת חייבים להקים איזה שהוא מרכז שלפחות במרכז הזה תהיה מיומנות גם לזהות מתי שולחים לוולפסון, מתי לא שולחים לוולפסון, כי לא כל אחד צריך לשלוח.
יעל ערמי: רציתי לומר בקשר להערה של נורית, קודם כל עשרים וחמישה בנובמבר זה היום הבינלאומי למאבק במלחמה באלימות נגד נשים, לא רק נשים נשואות, יש גם רצח של נשים על ידי אחים שלהן, על ידי אדם שהכירו באינטרנט, פרוצות נרצחות על ידי לקוחות שלהן, ולכן חשוב לי לומר שהרשימה של ארגוני הנשים לא מציינת רק את הנשים שנרצחו על ידי בן זוגם או לשעבר או הנוכחי.
יעל ערמי: ולכן המספר שלנו הוא שלושים ושמונה ולא תשע ולא עשר.
יעל ערמי: אני רק רוצה להבהיר את זה.
מאירה בסוק: השאלה היא האם המשטרה מטפלת בשאר הנשים גם כן באותה מידה.
ענבל גבריאלי: אני לא רוצה לאפשר לכם את הויכוח הזה, אני רק אומר שהמשטרה, גם אם היא מתייחסת לאלימות בין בני זוג היא הרחיבה מעל ומעבר את ההגדרה כפי שהיא בחוק.
ענבל גבריאלי: לא צריך שיהיו נשואים, לא צריך שיהיו ידועים בציבור, לא צריך שיתגוררו באותה דירה.
ענבל גבריאלי: מי שמגיעה ואומרת החבר שלי או מי שמגיע ואומר החברה שלי, לפעמים גם אם אין זוגיות ויש רק חיזור ואחד מהמעורבים חושב שקיימת זוגיות,
יעל ערמי: אבל אנחנו מדברים פה על נשים שנרצחות על בסיס מגדרי.
יעל ערמי: זה מה שאני רציתי להגיד.
יעל ערמי: ולכן אני אומרת שהמספרים שלנו יותר גדולים.
יעל ערמי: קול האישה מקיימת ביום רביעי משמרת מחאה בכיכר ציון, עם כל השמות של הנרצחות, זה נקרא לכל אישה יש שם, כי חשוב לדעת שזה לא רק סטטיסטיקות אלא נשים ושמות שלהן, נשים מגיל שש עשרה, שמונה עשרה, עד ששים.
יעל ערמי: אני מזמינה את כולכם להגיע, יש פה הזמנות, משעה ארבע עד שש.
יעל ערמי: תודה רבה.
יעל ערמי: לכן אני אומרת שהמספרים שלנו יותר גדולים.
סימי מור: אני רוצה לציין שגם ויצ"ו עורכת שיירה, מצעד מחאה ביום שישי, בתשע וחצי נפגשים בחניה של גן הפעמון, עושים את השיירה ובאחת עשרה יוצאים בתהלוכה רגלית, תהלוכת מחאה.
ג'קי בריי: קודם כל אני חש כבוד מאוד גדול להיות כאן אתכם ביום שהוא למעשה מציין פעילות ענפה מאוד שנערכת לאורך כל השנים ויום כזה צריך להביא את הנושא למודעות רבה לכל אלה אשר לא מטים את אוזנם ואת עינם לעשייה הזו במהלך היום יום.
ג'קי בריי: יש חשיבות רבה לשים את זה על סדר היום הציבורי.