GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
נועה סתת: לו עיריית פריז הייתה אוסרת על היהודים לקיים צעדת ל"ג בעומר, הייתה אומרת להם מאה אחוז אתם יהודים, תלכו לבית הכנסת, אבל אל תצעדו ברחוב, כי זה מסוכן, כי יש אנטישמיות, כולנו היינו יודעים להגיד שזה אנטישמיות מזעזעת, ושעיריית פריז צריכה להיות מחויבת להגן על היהודים שבה.
נועה סתת: אילו ראש העיר היה אומר, נשים שהולכות עם מכנסיים זה פוגע בציבור החרדי, שלא ילכו במכנסיים, הן רוצות ללכת במכנסיים, שיעברו לתל אביב, כולנו היינו יודעים שזה פגיעה בחופש הביטוי.
נועה סתת: אבל על הומופוביה ועל המצעד בירושלים, זה כאילו מבלבל, אולי לראש עיר בעצם מותר להגיד שלהומואים ולסביות אסור ללכת ברחובות?
נועה סתת: אני מאוד שמחה שמכאן יוצאת הצהרה חזקה שאומרת – ראש עיר חייב לאפשר להומואים ולסביות לצאת לרחוב.
נועה סתת: אני מאוד שמחה שהקהילה הופכת לחוד החנית כפי שסער אמר, של המאבק לשינוי חברתי בעיר, ואני רוצה לבקש באמת מחברי הכנסת, שעומדים איתנו כאן, שימשיכו לעמוד איתנו, המאבק הזה הוא קשה, הוא לא קל, אנחנו זקוקים לגב פוליטי וזה לא הולך להיות יותר קל בשנה הקרובה.
נועה סתת: אבל באמת למצעד הגאווה העולמי בירושלים יש פוטנציאל להבטחה גדולה בשביל ירושלים, בשביל הקהילה, בשביל חופש הביטוי.
ציפי מלכוב: תיירות,
נועה סתת: גם תיירות, כן , ושוב, כמילה אחרונה, אני רוצה להודות שוב למשטרה, שבאמת זה היה ראוי להערצה מה שראינו שם, השוטרים עמדו והגנו על האנשים ורצו, חטפו מכות ורצו בשביל לחטוף עוד מכות ולהגן על המצעד, כל הכבוד לכם, אני בטוחה שאנחנו כבר עכשיו נתחיל לעבוד יחד בשביל המצעד של שנה הבאה.
אתי לבני: תודה רבה, מייק,
מייק המל: אני חושב שהכינוס הזה הוא מאוד חשוב, רק אתי, את דיברת בתחילת דברייך על אנחנו החילונים, אני לא חושב שזה רק שאלה של אנחנו החילונים, אני חושב שיש הרבה אנשים מאמינים, שהם גם נושאי זכויות האדם יקרים להם ואולי זה הפתעה פה למישהו, אבל ישנם לא מעט חברי קהילה, חובשי כיפות, מאמינים, לצערי חלקם הגדול בעיקר בקהילה החרדית, הם עמוק בארון, יש לא מעט מהם שהם נמצאים בקהילות פחות קיצוניות מאשר חרדים, שהם מחוץ לארון, ואני חושב שצריך להעביר את המסר הזה, שזה לא שאלה של חילונים מול דתיים, זה שאלה של אנשים שמאמינים שלאדם יש זכויות באשר הוא אדם, מול אנשים חשוכים, שחושבים שאלוהים יושב להם על הכתף ולוחש להם את האמיתות המוחלטות באוזן.
מייק המל: הנושא הזה עם כל הכבוד וההערכה וההערצה למה שנעשה בירושלים, אבל הוא לא נושא של ירושלים, הוא נושא של החברה הישראלית הנאורה בכל הארץ.
מייק המל: ירושלים אולי מקצינה אותו.
מייק המל: אבל ירושלים היא קודם כל בירת ישראל, היא שייכת לכל אזרח במדינת ישראל, אם הוא מתל אביב, אם הוא מקריית שמונה, אם הוא מאילת, אם הוא הומו או סטרייט, ירושלים זאת הבירה שלנו.
מייק המל: אנחנו כולנו כולל חברי כנסת, כולל כל המפלגות, מועלים בתפקידנו כשאנחנו פשוט מוותרים על ירושלים.
מייק המל: אז שיחליטו, אפשר להוציא את כל מוסדות השלטון האזרחי מירושלים?
מייק המל: אם זה מה שהדתיים רוצים?
מייק המל: זאת אופציה כל זמן שזאת בירת ישראל, היא שלי, היא שלך, היא של כל אחד ברחבי הארץ וזה לא זכות שאנחנו יכולים לוותר עליה בכלל, אין לנו את הזכות הזאת.
מייק המל: אני רוצה להצטרף לאיחולי ההחלמה כמובן לפצועים, אני חושב שהציפייה מראש העיר שיהיה בן אדם, אתם יודעים מה?
מייק המל: לא מעניין אותי, שלא יהיה בן אדם, יש לו אחריות ציבורית, הוא מנהיג ציבור לא של הציבור הקטן שלו, יש לו אחריות ציבורית וזה תפקידו.
מייק המל: אני חושב שמהבית הזה צריכה לצאת, גם בקריאה הציבורית ויתכן שגם יש מקום לשקול הליכי חקיקה, שיבהירו את אחריותו של ראש מועצה מקומית, ראש רשות מקומית, אפילו בהגדרות בחוק, זה נעשה בשנים האחרונות בתחומי כספים, שניתן היום להעמיד ראשי עיר על חריגות תקציב וכל מיני דברים כאלה, להעמיד אותם לדין אישי.
מייק המל: יכול להיות שצריך להרחיב את זה ואני שוב משאיר את, לא יודע, שם את זה על השולחן לשיקולכם, יתכן וצריך להרחיב את הנושא הזה, את האחריות האישית של ראשי ציבור, של נבחרי ציבור רשמיים, גם לדברי הסתה, וגם מבחינת האחריות שלהם להופיע בפני ועדת הכנסת כמו משרדי ממשלה.
מייק המל: אני מאוד מבקש, אנחנו יכולים לעזור מבחינת הצוותים המשפטיים שלנו אם אפשר, אבל לנסות לבדוק את הנושא הזה, אם ניתן להכניס תיקוני חקיקה, שיחייבו ראש עיר באחריות ציבורית מינימאלית אני רוצה להצטרף לברכות למשטרה, ולהרחיב אותם מעט, מעבר לעמידה ההרואית בירושלים, המשטרה לכל אורך אירועי הגאווה, החל מאילת וכלה במאמץ האדיר בתל אביב ובכל מקום אחר, גילתה אחריות מופתית, שוב, תפיסה שאומרת שזה תפקידה של המשטרה וזה תפקידה של משטרה בכל מדינה דמוקרטית, להגן על האזרחים.
מייק המל: עשיתם את זה בצורה מדהימה ותודה ואני מקווה שקצת המערך החינוכי שהתחלנו להקים גם בירושלים עם מחוז תל אביב, על ידי הבית הפתוח, גם האגודה עם מחוז תל אביב, שאני מקווה שאחרי ההתנתקות נוכל להתחיל להרחיב אותו קצת, גם תורמת את שלה, גם להבהרת הדברים האלה בתוך המשטרה.
אתי לבני: תודה, מפקד תחנת המשטרה מוריה, בבקשה, כל כך הרבה מחמאות.
שוקי זיסו: אז אלף באמת תודה, בסך הכול אנחנו נערכנו לאירוע הזה כמו שנאמר, ואנחנו נערכנו על מנת לאפשר את קיומו, מתוקף תפקדינו כאנשי חוק וזאת הייתה בהחלט הכוונה.
שוקי זיסו: אנחנו נערכנו עם כתשע מאות שוטרים בסופו של דבר, לאורך ציר התנועה וגם בגן הפעמון על מנת לקיים את האירוע בגן הפעמון, הרבה מאוד כוחות, הרבה מאוד פריסה על הציר.
שוקי זיסו: גם מניסיון העבר של שנה שעברה וגם ממידע שהיה ברשותנו, ידענו, קצת ביצים קצת עגבניות, אנחנו נערכנו לזה, בהחלט, אנחנו הצבנו שוטרים לאורך כל הציר, הצבנו כוחות מיוחדים.
שוקי זיסו: האירוע לצערי התרחש, אירוע חמור מאוד, אנחנו רואים אותו בחומרה יתרה, אנחנו גם ככה פועלים מול הפרקליטות וגם בנושא של הגשת כתב אישום כנגד החשוד.
שוקי זיסו: אנחנו נמצה את הדין עד תום , כולל בקשה למעצר עד תום ההליכים של החשוד, כולל כתב אישום מהיר,שאנחנו נגיש בעניין הזה.
שוקי זיסו: זה בהחלט אירוע חמור, ככה הוא נתפס, וככה גם הוא יטופל ואני שמח שבאירוע השני, בהחלט הצלחנו לאתר אדם נוסף שנמצא עם כלי דקירה.
קריאה: הוא עצור כרגע?
שוקי זיסו: כן, הוא עצור, כמובן יש לנו לקחים מבצעיים, אנחנו נלמד אותם, ניישם אותם ואני מקווה שבאירועים הבאים אנחנו נפיק אותם ובהחלט יש לנו תהליך למידה והפקת לקחים, ואנחנו נלמד וניישם ואני מקווה שהאירועים הבאים בכלל, לאו דווקא של הקהילה, שאנחנו נצטרך להגן עליהם, ולאפשר אותם, אנחנו אכן נאפשר אותם, תודה לכם.
אתי לבני: תודה רבה, מה הדרגה שלך?
שוקי זיסו: ניצב משנה,
אתי לבני: כמה וכמה אנשים ביקשו לדבר, נלך אולי לפי איזה שהוא סדר של הפונים.
אתי לבני: עדן,
עדן דרוקמן: שמי עדן דרוקמן, נציג מועצת הסטודנטים למשפטים של אוניברסיטת תל אביב ואני נמצא כאן מטעם אגודת הסטודנטים של האוניברסיטה.
עדן דרוקמן: אני נמצא כאן כי ב-30.6.2005 בוצע פשע שנאה בישראל, אדם נדקר כי הוא העז להרים ראשו בגאווה ולהצהיר על מיניותו.
עדן דרוקמן: ניסו לרצוח אותו כי הוא הומו.
עדן דרוקמן: ב-30.6.2005 אדם אחר נדקר, כי הוא היה גאה בבנו שהעז להתוודות על מיניותו ושיתף אותו במצוקותיו.
עדן דרוקמן: ניסו לרצוח אותו כי הבן שלו הומו.
עדן דרוקמן: ב-30.6.2005 אדם אחר נדקר, כי הוא העז לתמוך בחבריו, כי הוא העז לצעוד במצעד של הסוטים, ניסו לרצוח אותה כי החברים שלה סטרייטים.
עדן דרוקמן: הגאווה שבמצעד הגאווה אינה גאוות יחידה, היא גם איננה גאווה יהירה והצועדים בה אינם חוטאים בחטא ההיברס, הם גם אינם גאים רק מפני שהם נולדו הומואים, לסביות, טרנס בי, אך לאנשים הצועדים במצעד יש הרבה סיבות להיות גאים, אלו אנשים שלא מרכינים ראשם אלא מיישרים מבט, וחיים את חייהם ללא בושה והכחשה.
עדן דרוקמן: אלו אנשים שלא מוכנים לחיות כחוטאים ובשקר ולשנוא את עצמם.
עדן דרוקמן: אלו אנשים שלא מוכנים להיכנע לאנשים קיצוניים וחשוכים, אלו צעירים שלא מוכנים להרים ידיים ולהתאבד, אלא החליטו להלחם, למרות הקשיים הרבים, ויש הרבה קשיים.
עדן דרוקמן: הצועדים במצעד הזה, נמצאים במלחמה שלוש מאות שישים וחמישה יום בשנה, ולא רק במצעד הגאווה.
עדן דרוקמן: מלחמת קיום, מלחמת הישרדות, הם נלחמים על להבין מה הם באמת, הם נלחמים שמשפחתם וחבריהם יקבלו אותם כמו שהם, הם נלחמים כדי לקבל את הזכויות שזוכים להם חבריהם הסטרייטים, הם נלחמים בגילויי ההומופביות, הלסבופביות, הטרנסופוביות יום, יום.
עדן דרוקמן: הומופוביות היא לא רק דקירות וזריקות אבנים במצעד הגאווה, היא לא רק התבטאות של חבר כנסת או ראש עירייה, בהומופוביות נתקלים יום, יום, כשלא מלמדים במערכת החינוך על נטיות מיניות שונות.
עדן דרוקמן: זאת הומופוביה, כשהחברה שלך מכתיבה לך מהי נטייה מינית נכונה?
עדן דרוקמן: זאת הומופוביה.
עדן דרוקמן: לא כולם שורדים במלחמה הזו, מחקרים מראים שאחוז ההתאבדויות בקרב בני נוער גאים, גדול פי שלוש מקרב כלל האוכלוסייה.
עדן דרוקמן: חלקם ממשיכים לחיות, אך בשנאה עצמית, תוך קיום יחסי מין לא מוגנים, עם כל דבר שזז, כי לימדו אותם כל החיים שהם סוטים, שלא מגיע להם לאהוב, שמגיע להם להידבק במחלות מין.
עדן דרוקמן: לצועדים במצעד הגאווה יש הרבה סיבות להיות גאים, אך בעיקר כי הם לא נכנעים לתכתיבי החושך.
עדן דרוקמן: ב-30.6.2005 קם אדם שניסה להחשיך את עולמם של הצועדים, בכוונה מוצהרת לרצוח אותם.
עדן דרוקמן: האדם הזה לא היה לבד, לידו עמדה קבוצה גדולה של אנשים, שהחזיקו שלטים – אתם בושה לאנושות.
עדן דרוקמן: הם קיללו, צעקו זרקו אבנים, השתינו מגגות על צועדים, זרקו ביצים ופצצות סירחון והתפרעו.
עדן דרוקמן: הצועדים לעומתם החזירו להם בפרחים ובשירה.
עדן דרוקמן: חשוב להדגיש כי לא מדובר באדם קיצוני שפעל על דעת עצמו, אלא קבוצה מאורגנת, שזוכה לתמיכה מראש עיריית ירושלים וחברי כנסת שניסו לחסום בגופם את המצעד.
עדן דרוקמן: האלימות הזאת לא צמחה מאין, אלא מהרבה יש, ההסתה נגדנו בבירת מדינת ישראל היא תעשייה שעובדת שלוש מאות שישים וחמישה ימים בשנה.
עדן דרוקמן: שלטי נאצה נתלים בכל רחבי העיר בגנותנו, וראש העיר מלבה את השנאה הזאת בדרכים שונות.
עדן דרוקמן: אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב אינה ארגון המזדהה עם הקהילה ההומו לסבית, אך הוא מזדהה עם סובלנות, עם פתיחות ולא מוכן לתת לאלימות להכתיב את ההתנהלות במדינה.
עדן דרוקמן: השנאה והטרור לא ינצחו.
עדן דרוקמן: בחודש מאי 2005 התקבלה החלטה בפה אחד במועצת אגודת הסטודנטים, המגנה את גילויי האלימות המוקדמים כלפי הקהילה.
עדן דרוקמן: המגנה את השימוש שעושים אנשי ציבור בתפקידם כדי ללבות את השנאה וקרא לקיים את מצעד הגאווה העולמי בירושלים.
עדן דרוקמן: הסתה מובילה לשנאה, שנאה מובילה לאלימות ולרצח ואלימות מובילה לחושך.
עדן דרוקמן: האזהרה שהשמיעה אגודת הסטודנטים חודשיים לפני הדקירות התממשה, ראינו אלימות וראינו חושך, אנחנו מחכים שיגיעו כל האנשים עם האור, אך הם לא מגיעים.
עדן דרוקמן: כיצד מתוך מאה עשרים חברי כנסת, רק 18 מצאו לנכון לגנות את האלימות ואת הדקירות במצעד.
עדן דרוקמן: מדוע לא קם ראש עיריית ירושלים ומנסה לתקן את דרכו האלימה?
עדן דרוקמן: איך יתכן שעדיין לא מצא לנכון לגנות בפה מלא את הדקירות?
עדן דרוקמן: איך יתכן שהוא אפילו לא ביקר בבית חולים את הפצועים מהדקירות וסירב להתייחס אליהם כשהם באו לבקר בישיבת מועצת העירייה.
עדן דרוקמן: אגודת הסטודנטים הזדעזעה לשמוע שבמצעד הגאווה ניסו לרצוח צועדים על רקע נטייתם המינית.
עדן דרוקמן: תודה.
חווה אורנים: שמי חווה אורנים ואני בתהילה, תהילה זה הורים של ילדים הומו לסביות.
חווה אורנים: אני עברתי, אני לקחתי חלק במצעד, אני הייתי ירושלמית ועזבתי את העיר לפני שנתיים, אבל באתי רק להזדהות עם המצעד.
חווה אורנים: אני חוויתי חוויה קשה מאוד, במרכז העיר, ליד כיכר ציון, בהתחלה עברתי ראיתי כמה נערים ונערות אחזו שלטים, הומו לסביים, מסביבם הקיפו אותם כטבעת כל הדתיים, ירקו עליהם, הרביצו להם, זה היה פשוט מזעזע.
חווה אורנים: המשטרה, שגם אני שותפה לעשייה המבורכת שלכם, הפרידה ביניהם, בצדק.
חווה אורנים: כעבור כמה דקות עברנו משם, עמדה בחורה אחת עם שלט, בחורה שברירית קטנה, לסבית, עם שלט, באמת עם הצהרות של שוויון, של חופש, ממולה עמדה מינה פנטון, שלא ידעתי מי זאת עם קצף על השפתיים, עם דברי נאצה, ונבלה,
אתי לבני: אני לא יודעת מי זאת,
חווה אורנים: גם אני לא ידעתי, היא נציגת המפד"ל בעירייה, פשוט זה היה מזעזע, פשוט, אתה לא מאמין שזאת נציגת ציבור של המפד"ל בעיריית ירושלים, עם קצף, עם דברי נאצה, עם אישה על אישה, פשוט לא יאומן.
חווה אורנים: אז בא חברה שלי, שגם לה יש בת לסבית, הדתיים הרביצו לה לבת והאימא הרביצה, אני לא ראיתי דבר כזה, זה פשוט היה מזעזע.
אתי לבני: המשטרה אבל הייתה נראית?
חווה אורנים: המשטרה הייתה לעילא ולעילא, הפרידה, המשטרה הייתה לעילא ולעילא, אבל משהו, זה פשוט מזעזע.
אתי לבני: תודה, תודה לך, מישהו עוד רוצה כאן באזור?
אליס מרקו: שלום, שמי אליס, ואני יו"ר העשירון האחר, שזה תא הסטודנטים ההומו לסבים בי וטרנס סקסואלים באוניברסיטה העברית.
אליס מרקו: רציתי להגיד שבפעם הראשונה בחיים שלי, אני מגיעה למצעד, מאז שיצאתי מהארון ובפעם הראשונה בחיים שלי, אני הבנתי שאני צריכה לפחד כשאני מגיעה למצעד.
אליס מרקו: מה שמפחיד אותי לא פחות, זה שעם הידיעה הזאת, שאני צריכה לפחד, אני צריכה לפחד עוד יותר, כי שנה הבאה כשיהיה את המצעד העולמי בירושלים ואני אגיע עוד פעם ואני אצעד עוד פעם.
אליס מרקו: אני מניחה שמה שראיתי השנה, הולך לחזור על עצמו שנה הבאה הרבה יותר מאשר ראינו השנה הזאת.
אליס מרקו: אני לא מתכוונת רק לאמירות הציבוריות של ההסתה שהיו, והיו קולניות, ונוראיות יותר משאני זוכרת בשנים קודמות ותמיד היו, זה כמו משמרת מחאה קבועה כזאת, תמיד יש להם משהו לומר.
אליס מרקו: אבל אני לא מתכוונת רק לזה, אני מתכוונת גם לדברים הקטנים בחיי היום יום, שראיתי, כמוהם השנה, שלא ראיתי לפני .
אליס מרקו: אני חייבת לומר שהתחושה הקשה שלי היא שאנחנו מסתכלים רק על אנשי הציבור ואנחנו לא מתסכלים מספיק על כמה ההומופוביה פועלת בחיי היום , יום.
אליס מרקו: אנחנו ראינו את ההצתה של הבר של השושן, ואנחנו ראינו, אנחנו באוניברסיטה ראינו השחתה של פוסטרים וכרזות של העשירון של רכוש שלנו, ושל רכוש של מי שקשורים אלינו שזה בית הילל, שזה מרכז החיים היהודיים בקמפוס שנתן לנו חסות.
אליס מרקו: ראינו במהלך השנה כל מיני התגרויות שבחיים לא ראינו כמוהן לפניכן.
אליס מרקו: אני חושבת שברמה הכי גדולה, שברמה הבסיסית ביותר, אין איזה שהוא חינוך שאומר ואומר בוודאות, שההומואים ולסביות ובי סקסואליים וטרנס סקסואליים גם אם אתה לא מסכים איתם, הם עדיין בני אדם ברמה הזאת, אני לא רואה את זה.
אליס מרקו: יותר מזה, הכרזה, אחת מהכרזות שהכי זעזעה אותי, כשהיא הושחתה, הייתה של הרצאה על הומוסקסואלים בשואה, שבעיני זה בדיוק המקום שהכי מייצג עד כמה השנאה להומוסקסואליים היא בדיוק כמו השנאה ליהודים.
אליס מרקו: כשהכרזה הזאת הושחתה, אני אישית הזדעזעתי וכתבתי מכתב לכל הארגונים שקשורים אלינו שהם מחוץ לקהילה ולא שמעתי שום דבר מאף אחד מהם.
אליס מרקו: אני חושבת שמשהו צריך להיעשות בעניין של החינוך, אני זוכרת שכשאני הייתי בבית הספר, לא הייתה מילה על זה, והיום לכבוד הוועדה הזאת אני נכנסתי לאינטרנט וחיפשתי מידע על החינוך בארץ ואני הזדעזעתי לגלות, שאני אישית, אצלי אף אחד לא יצא מהארון, אז לא ראיתי את זה, אבל כשהומואים בתיכון יוצאים מהארון, מסתבר שבערך שבעים וחמישה אחוז מהם נתקלים באלימות מילולית או פיזית, עד כדי מהמורים עצמם ושום דבר לא נעשה כדי לטפל בזה.
אתי לבני: זה עלה אצלנו בוועדה , עשו מחקר ועשו סקר, ופחות או יותר אחוזים שאת מדברת עליהם.
אתי לבני: מה שאני עשיתי בעקבות זה, ביקשתי מהמחלקה לשוויון בין המינים דווקא במשרד החינוך והתרבות, שחלק מהתוכניות שלהם, שנתנו להם כסף נוסף השנה, יוקדשו גם לחינוך לקבלת הנוער ההומו לסבי.
מייק המל: מנסים מאותה ישיבה להגיע לפגישה או עם מנכ"לית משרד החינוך או עם שרת החינוך ועד היום לא הצלחנו לקבל תשובה.
אתי לבני: אז אנחנו נעזור לכם בנושאים האלה, אני פניתי, אני ישבתי, אני מציעה שתפנה, אני אגיד לך אחר כך.
אליס מרקו: האמת שיש לי שורה אחת תחתונה, יש שירות הוצאות שנקרא חושן, שמרצה בנושאים האלה בכל מיני פורומים ואני רציתי לומר שאני אישית בשנה הבאה, המטרה שלי בתור יו"ר של העשירון, זה לחזק את הארגון הזה מקרב הסטודנטים שלנו, ואני מקווה שכל הארגונים יעשו את זה ושבסך הכול נשים לנו את הנושא של החינוך כאג'נדה, שעד עכשיו לא מספיק נעשה בתחום הזה, תודה רבה.
יניב הלפרין: מה השיב משרד החינוך לפנייה שלך?
אתי לבני: א' ישבתי איתם, זה לא רק דיבורים, והם אמרו שהם ישלבו את זה כחלק, כאחד הפרקים, שזה סידרה שלמה של חינוך לשוויון בין המינים, הם עכשיו עושים את זה בכיתה י', יעשו את זה גם קודם, והם ייקחו את זה, ישלבו את זה, אנחנו צריכים לראות שזה קורה.
אביב נטר: אני יושב ראש פורום גאות שזה הפורום ההומו לסבי טרנס של מרצ - יח"ד, שקיים משנת 1996.
אביב נטר: ראשית, כולם עשו את זה אבל גם אני מצטרף לברכות למשטרה.
אביב נטר: חשוב להבין שהשטח בוער, זאת אומרת תוכנית ההתנתקות אנחנו רואים את האלימות בכבישים, עצם העובדה שהיום היינו צריכים לקחת את האוטובוס שעה לפני, כי לא יכולנו לדעת בכלל אם הכבישים יהיו חסומים בדרך לפה, או לא יהיו חסומים בדרך לפה.
אביב נטר: אפילו יומיים לפני המצעד, התבצע לינץ' בנער פלשתיני, זאת אומרת אלימות היא מאוד חזקה עכשיו בכל הארץ, זה מתבטא גם בנושא של הקהילה ובנקודה הזאת אני רוצה לציין לשבח את ההחלטה של הבית הפתוח לדחות את המצעד העולמי בשנה, אני חושב שזה לא היה נכון לעשות את זה בשיאה של תוכנית ההתנתקות ובטח באלימות שראינו כאן.
אביב נטר: אני אגב בטוח שהתוצר של מה שראינו במצעד הגאווה קשור לתוכנית ההתנתקות, אני חושב שכמי שצעד שם, שהמלחמה שם הייתה מלחמה שנכפתה עלינו כמובן, מול השחורים והכתומים.
אביב נטר: חשוב לציין שההומופוביה לא התחילה במצעד הגאווה בירושלים, הומופוביה מתחילה בבתי ספר, כשהנושא מדובר בתוכניות הלימודים וירחיבו על זה.
אביב נטר: הומופוביה מתחילה כשהזכות הבסיסית שלנו נשללת , הזכות לאהוב, להתמסד, גם זאת הומופוביה.
אביב נטר: הומופוביה מתחילה בכך שהחברה מתייחסת אלינו כאל סוטים ומכריחה אותנו להתבייש במי שאנחנו.
אביב נטר: הומופוביה מתחילה כשפשקוולים נתלים כנגד סער נתנאל בירושלים, כשמפרסמים את מספר הטלפון שלו, שקוראים לנו סוטים , ממיתי אסון, בושה לאנושות, חולים איידס, וראש עירייה שותק, זאת התחלה של הומופוביה.
אביב נטר: הדקירה בירושלים היא רק סימפטום, סימפטום של מערכת משומנת, המנסה להכתיב אך ורק דרך מחייה אחת, זהו פשע של שנאה וזה צריך להישפט כפשע שנאה.
אביב נטר: אני חושב שהמאבק הגדול של הקהילה כרגע זה באמת המאבק המשפטי, שיכיר בנושא הזה כפשע שנאה וישלול את כל הטיעונים שכבר מנסים להעלות על אי שפיות, אי שפיות זמנית וחשוב מאוד, מאוד, שכל ארגוני הקהילה וכל המערך המשפטי של ארגוני הקהילה יתייצב בנושא הזה.
יצחק שנור: שמי יצחק שנור, אני דובר הועד של הבית הפתוח, המצעד ביום חמישי השלושים ביוני היה קשה, התחושה הייתה שדמנו הותר, בגלל שאנחנו הומואים ולסביות או טרנס סקסואלים ובי סקסואלים, מותר לרצוח אותנו.
יצחק שנור: אני בחיים שלי לא האמנתי שדבר כזה יכול לקרות, המצעד זה המקום שבו אנחנו מרגישים בטוחים ללכת, בניגוד לפחד הטבעי שמלווה אותנו בדרך כלל.
יצחק שנור: עכשיו הפחד הזה רק התעצם, התחושה שבגלל שאני הומו או לסבית או תומך בהומואים ולסביות, אפשר לפגוע בי, הולכת וגוברת, אני מרגיש שאני צריך להיות יותר זהיר כשאני הולך ברחוב, יותר להסתכל על אנשים, תחושה מאוד לא נעימה.
יצחק שנור: הישיבה במועצת העיר הייתה מבישה, חבר המועצה נתנאל, העלה שורה של שאלות וטענות כלפי ראש העיר, והתשובה היחידה שהוא קיבל הייתה – אין מקום למצעד כזה בירושלים.
יצחק שנור: מה זה כזה?
יצחק שנור: כמה זמן יעבור עד שמועצת העיר תחליט שעוד דברים כמו שנועה ציינה הם "כזה" ואין להם מקום בירושלים.
יצחק שנור: אני חושב שהאתגר של מצעד הגאווה הוא אתגר גדול שעומד בפני הבית הפתוח, בפני המשטרה, בפני כל החברים כאן, אבל האתגר של להוריד את האלימות ולשמור על ירושלים לשמור אותה של כולנו, הוא אתגר גדול יותר.
אתי לבני: עוד מישהו רוצה להגיד משהו?
חוה ארנון: אני גם רוצה להגיד, אני גם מתהילה, אנחנו מצטרפים לקהילה, אנחנו חלק מהקהילה, אנחנו הורים של ילדים הומו לסביים, והזכויות הם יקרות לנו מאוד, ובאמת אני מצטרפת לכל הירושלמים שאני גם אחד מהם, שהעיר הזאת לא צריכה לעבור לרשות השחורים.
אתי לבני: אנחנו בעקבות הדברים שכאן נאמרו, אנחנו בנושאים האופרטיביים שנוכל לטפל בהם, אכן נטפל בהם, גם בחינוך שאני רואה בזה חשיבות גדולה בבתי הספר, לעקוב אחרי זה יחד אתכם באמת, וגם בפנייה לטפל בראש העיר בנושא הזה באופן פרטני, החל משר הפנים וכלה בגינוי ופניות.
נועה סתת: שייפגש עם הנציגים של הקהילה, הוא לא עשה את זה אף פעם.
אתי לבני: הוא מתחמק, אני לא יכולה לתפוס אותו באוזן.
אתי לבני: אני רוצה להודות לכם על המצעד הזה, אני מצטערת שאני לא השתתפתי בו, סיפרתי בהזדמנות אחרת שאני הייתי בפריז לפני שבוע, כשהיה מצעד הגאווה שם, זה היה אירוע הכי שמח של פריז, כולם רצו להיות שם, היו מאות, מאות אלפים ברחובות ורקדו ושמחו, במקומות עבודה שלחו נציגים שלהם, ולא להיות במקום הזה, זה היה לא בסדר, כולם רצו להיות שם.
אתי לבני: זה צריך לקרות גם כאן, בתל אביב זה נכון שזה אחרת, אבל זה עדיין לא, מקומות עבודה לא מזדהים באופן פומבי וכמות האנשים היא גדולה אבל זה לא הפנינג של כל העיר.
אתי לבני: אני מודה לכם שאתם עשיתם את המהלך הזה, כי אני מרגישה שאנחנו הולכים ומאבדים את ירושלים, אנחנו זה הציבור החילוני, עם כל הכבוד שאתם אומרים זה לא רק חרדים זה הרוב חרדים, זה רוב הציבור שמחויב לשוויון וצר לי לשמוע שגם נציגת המפד"ל השתתפה באירוע הזה ואני בהחלט מתכוונת לפנות ולשאול מה העמדה שלהם, האם היא פעלה על דעת עצמה.
אביב נטר: חברי כנסת גם, ישבו על הכביש וחסמו את המצעד בגופם, אולי בועדת האתיקה אפשר לטפל בזה, אבל זה מחריד.
אתי לבני: כדאי אולי לעשות פנייה כזאת, אז אני מודה לכם, כחילונית שמחויבת לשוויון וזכויות האדם שאתם קיימתם את המצעד הזה והוצאתם את כל השדים ועכשיו לנו לציבור כולו, לטפל בשדים האלו שיצאו פה בירושלים בצורה כל כך נוראה, תודה לכם ואנחנו נתמוך בכם כמובן במצעד הבא.
אתי לבני: אני שמחה לראות את הנוכחות היום בדיון שהוא חלקו תיאורטי, חלקו קונספטואלי ולא חקיקתי.
אתי לבני: אני רואה בהכנסת החזון, הדבר החשוב ביותר שאני כיו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה יכולתי לעשות.
אתי לבני: אני רוצה בסוף תקופה להשאיר על קירות הוועדה את החזון.
אתי לבני: אני מתכוונת להגיש את החזון הזה לראש הממשלה, לנשיא, לנשיא בית המשפט העליון וליו"ר הכנסת.
אתי לבני: אנחנו צריכות להתקדם לאורו של החזון הזה.
אתי לבני: אנחנו צריכות לדעת לאן אנחנו רוצות להגיע.
אתי לבני: אני קוראת לו נשים 2012.
שלמה שהם: אנחנו נענינו לבקשה של יו"ר הוועדה.
שלמה שהם: אנחנו עושים כאן משהו חדשני.
שלמה שהם: נציבות הדורות הבאים תהיה רק הכלי.
שלמה שהם: בישיבה הזו אנחנו נצא מתוך מרחב המאבק היום-יומי ונעסוק במתודולוגיות של יצירת עתיד, על פי המדע המודרני, על פי הדרכים המתודולוגיות החדשות.
שלמה שהם: אני מאוד השמח על הישיבה הזו.
שלמה שהם: גם בשבילי זה ניסיון ראשון, שאינו עולה בקנה אחד עם העבודה הרגילה של נציבות הדורות הבאים.
שלמה שהם: יחד עם זה, אני חושב שיש פה חריש ראשון שיש לו סיכוי למצוא חזון.
שלמה שהם: הדרך שבה אני מאמין ליצור עתיד, אומרת שבעת שאישה נעה קדימה ומכוונת את עצמה, התבל כולה נעה איתה.
שלמה שהם: כל אשר אנחנו חולמים עליו, יש מקום להתחיל לעשותו היום.
שלמה שהם: הדרך לעשות זאת, היא לומר את החזון נקי ממגבלות המציאות ונקי מהמאבק.
שלמה שהם: כאשר אנחנו מכוונים לחזון אחד, קל יותר להבין מה אנחנו צריכים לעשות בעוד 10 שנים, בעוד 5 שנים ואפילו מחר בבוקר.
שלמה שהם: אני מאוד מברך על הארגון של הישיבה הזו.
אתי לבני: חה"כ גדעון סער הוא שותף חשוב למאבק של נשים.
גדעון סער: חזון זו מילה גדולה.
גדעון סער: אנחנו צריכים לנסות ולתרגם את זה לשפת המעשה שאנחנו יכולים לקדם כאן בכנסת.
גדעון סער: אני חושב, שצריך לעשות את זה בשיתוף פעולה עם הרשות המבצעת.
גדעון סער: לפי הסקירה שהוכנה על ידי מרכז המידע של הכנסת, ברבים מן הפרלמנטים בעולם אין ועדות אשר עוסקות במעמד האישה.
גדעון סער: נדמה לי, שבמרבית המדינות האירופאיות, זה לא כל כך דחוף כמו בחברה שלנו.
גדעון סער: עם זאת, במדינות רבות קיים מיניסטריון לקידום מעמד האישה או לענייני נשים, והדבר הזה הוא מקובל על ידי הרשות המבצעת.
גדעון סער: ראיתי הצעה של מנהלת הרשות לקידום מעמד האישה, שאומרת שבכל מושב אנחנו צריכים להתרכז בדבר מסוים.
גדעון סער: אני חושב, שיש בזה מידה רבה של צדק.
גדעון סער: אם אנחנו בכל שבוע נקיים מעקב אחר משרד ממשלתי מסוים, נבקש נתונים ונבדוק האם יש ייצוג הולם, נבקש דין וחשבון, אנחנו נביא לשיפור דרמטי.
גדעון סער: מנהלי המשרדים ירגישו שיש להם אחריות אישית על מה שקורה בתוך המשרדים שלהם.
גדעון סער: בשבוע שעבר היתה לנו הצלחה גדולה, בקידום חוק העוסק בייצוג הולם בכנסת.
גדעון סער: אני חושב, שזה דבר שהוא מהפכני במושגים של החברה הישראלית.
גדעון סער: בחברות אחרות עברו לאמצעים יותר רדיקלים, אמצעים של שריון חיצוני והתערבות באוטונומיה הפנימית של מפלגות.
גדעון סער: כאשר בכנסת יושבים למעלה מ-100 גברים, שבאופן טבעי זה לא האינסטינקט שלהם, זה הישג חשוב ביותר.
אתי לבני: אנחנו לא עוסקים בגבולות או בביטחון היום.
אתי לבני: זה לא המנדט שלנו היום.
אתי לבני: כוונות החזון היא לקבוע דברים שיהיו מוסכמים על רובנו.
אתי לבני: אני אבקש מד"ר קמיר, שהיא הקול הבולט והברור בנושא של זכויות נשים ומגדר, לתת לנו מבוא בנוגע למצב הקיים היום.
אורית קמיר: אני לא אתיימר להסביר לאף אחד כאן מה זה פמיניזם ומה זה פמיניזם ישראלי, כיוון שזה מביך ומיותר.
אורית קמיר: אני רוצה להזכיר לכולנו, כי השוויון הוזכר אצלנו כבר בקונגרסים הציונים הראשונים, ולכן אנחנו לא יכולים להתגאות בכך רעיון השוויון כבר נמצא על שפתנו, כי הוא נמצא שם מהדקה הראשונה.
אורית קמיר: הציונות היא תנועה יחסית חדשה, היא התחילה אחרי תקופת ההארה.
אורית קמיר: זה שמובטח לנו שוויון, זה מובן מאליו ואין שום צורך לשאת עכשיו נאום של חצי שעה לגבי מהו שוויון ומהו חשיבותו לנשים.
אורית קמיר: מאז עברו הרבה שנים ותפיסת השוויון הלכה והתפתחה בכל מיני תנועות פמיניסטיות, אבל לא רק בהן.
אורית קמיר: במחצית המאה ה-20 האו"ם החליט בשם האנושות, אחרי מלחמת העולם השנייה, שערך השוויון הוא ערך פורמליסטי וריק מדי, וצריך לעבות ולגבות אותו בערך שיתן לו תוקף ומשמעות אנושית עמוקה יותר, והוא ערך כבוד האדם.
אורית קמיר: השוויון קיבל משמעות החדשה בהכרזת האו"ם בשנת 1948, והיא שוויון בכבוד האדם.
אורית קמיר: עכשיו יש לנו משימה מורכבת עוד יותר, והיא להגדיר, מהו שוויון בכבוד האדם.
אורית קמיר: יש מדינות שנשארו עם ערך השוויון ולא צירפו לו את כבוד האדם, אבל אנחנו, לשמחתנו, אמצנו את ערך כבוד האדם בראשית שנות ה-90 כערך יסוד של מדינת ישראל, ולכן הצירוף הזה הוא ערך השוויון שחל עלינו במדינת ישראל.
אורית קמיר: תחום נוסף שבו אנחנו עדיין לא מגרדות מלמטה את השוויון של המאה ה-19, הוא שוויון מעבדות מינית, שתחזקה בארץ בעשור האחרון.
אורית קמיר: אנחנו עדיין ברשימת המדינות המובילות.
אורית קמיר: צריך לפתח מודעות והתקפה של הדפוסים הקיימים.
שלמה שהם: אנחנו עוסקים בכלים.
שלמה שהם: הרעיון הוא לקחת את מה שנעשה פה היום, ולהביא אותו לידי אמירה כוללת, אמירה שאפשר יהיה לשים אותה במסגרת ולעמוד מאחוריה.
שלמה שהם: יש מספר זרמים בחשיבת עתיד, ואני אתייחס רק ליצירת עתיד, שהוא הזרם המרכזי.
שלמה שהם: הרעיון הוא, איך יוצרים עתיד או חזון.
שלמה שהם: בדרך כלל בתוך הכנסת אנחנו נמצאים בתוך מרחב של מאבק.
שלמה שהם: הרעיון של היום הזה, הוא לקבל כמה שיותר קולות שיגידו "רגע" במקום של הפנטזיה, של האידיאל.
שלמה שהם: אם אנחנו עוצמים את העיניים היום, איך אנחנו רוצים לראות נשים בשנת 2012?
שלמה שהם: אנחנו צריכים לעשות זאת מנותק מהמציאות.
שלמה שהם: אחרי שנגיע לשם, אנחנו נוכל לפקוח את העיניים, לחזור אחורה ולומר, אם לשם אנחנו רוצות להגיע, מה זה אומר מחר בבוקר.
שלמה שהם: התהליך הוא תהליך שבו אנחנו הולכים קדימה ובונים את החזון.
שלמה שהם: מישהו אמר פעם, שחזון זה חלום זורם נכון.
שלמה שהם: אנחנו מרשים לעצמנו להעז ולחלום אותו, וברגע שאנחנו חולמות אותו אנחנו יכולות ללכת אחורה וליצור את המציאות של מחר בבוקר.
אתי לבני: פרופסור חנה הרצוג תפתח ותדון בנושא, פוליטיקה וייצוג בגופים ציבוריים.
חנה הרצוג: אני קודם כל רוצה להודות לכל יוזמי הדיון.