GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יואב ארד: התגובה העמוקה ביותר שאנחנו מקבלים מיועצות, יש לה כל מיני אופנים, מהצורה הקיצונית ביותר, כשאומרים: "זה מדבק", "אנחנו מפחדים מהעניין הזה", עד הרמה המנומסת לכאורה: "הזהות של בני נוער ומתבגרים לא ברורה, מבולבלת ולא מגובשת ואנחנו חוששים שבמפגש עם הנושא הזה יש סכנה שהם יהפכו להיות הומואים ולסביות וטרנסג'נדרים".
יואב ארד: קודם כול אגיד שבעינינו זאת לא סכנה, זאת אופציית חיים זהה בערכה לאופציית החיים ההטרוסקסואלים.
יואב ארד: אבל בכל אופן, תראו עד כמה ההומופוביה במערכת החינוך גדולה.
יואב ארד: תלמיד ממוצע במערכת החינוך יושב 14,000 שעות על ספסל הלימודים.
יואב ארד: ב-14,000 השעות האלה הוא נחשף לאין-ספור מודלים הטרוסקסואלים.
יואב ארד: הוא לומד על אהבה סטרייטית בשיעורי ספרות, הוא לומד בביולוגיה על קרפדות וקרפדים, הוא לומד במתמטיקה מה קורה כשדני נותן גולות לדנה.
יואב ארד: ואנחנו באים ומציעים פעילות של שעה וחצי.
יואב ארד: תראו את החשש הלא רציונלי הזה, ששעה וחצי של חשיפה לתופעה המסתורית והמושכת הזאת, שקוראים לה הומוסקסואליות, מול יתר 14,000 השעות, תגרור אותם פתאום לחור השחור והמסוכן הזה של הומוסקסואליות.
יואב ארד: לסיכום אגיד משפט אחד.
יואב ארד: אני חושב שאנחנו כמערכת חינוך, או הבית הזה כאחראי על מערכת החינוך, ונציגי מערכת החינוך, צריכים להפוך את הגישה.
יואב ארד: לא לראות את הטיפול בנושא הזה כמטרד, אלא לראות אותו כאחריות שלהם לשלום ולביטחון של כל התלמידים במערכת החינוך, ומתוך הרצון לקדם ערכים של סובלנות וכבוד האדם לעודד את הנושא ברוח הדברים שרשומים כאן על הלוח.
יואב ארד: תודה רבה.
אתי לבני: אבקש את שרון מארגון קל"ף לומר את דבריה.
שרון: שמי שרון.
שרון: אני אישה, אני פמיניסטית, לסבית, אם לשלושה ומורה במערכת החינוך בישראל.
שרון: כשילדיי למדו במערך החינוך הקדם-יסודי לא הסתרנו מצוות ההוראה את היותנו לסביות, אני וזוגתי, ואף הגענו לישיבות ולפעילויות בגנים.
שרון: גרנו אז בבאר-שבע והגננת, אישה משכילה משכמה ומעלה, השכילה לתת מקום לשוֹנוּת.
שרון: לדוגמה, לקראת יום המשפחה דנו בגן על משפחות הילדים.
שרון: בתי סיפרה לי: "אמא, דיברנו היום בגן על המשפחה.
שרון: הגננת אמרה: יש כל מיני משפחות.
שרון: יש משפחות שיש בהן אבא ואמא, וזה קצת בגן שלנו; יש משפחות שיש בהן רק אמא או רק אבא, וזה המון בגן שלנו; יש משפחות שיש בהן שתיים אמא, וזה כמו אנחנו; יש משפחות שיש בהן שתיים אבא, ויש ילד אחד כזה.
שרון: אז עכשיו אני מבינה שהחברה של אמא היא הבעלית של אמא".
שרון: זאת הבנה של ילדה בת 3.
שרון: שיתוף נהדר היה גם בין בית-הספר בו למד בני ובינינו.
שרון: לאחר שעברנו לישוב גדרות ובמהלך 3 שנות מגורנו באזור השתנה המצב לחלוטין.
שרון: כולנו, כולל הילדים, ספגנו תגובות לסבופוביות קשות מצד מערכת החינוך וממערך הרווחה, מהורי הילדים בבית-הספר ומהילדים בבית-הספר ובגנים.
שרון: חווינו לחץ וגילויי תוקפנות ובמקרים מסוימים אף אלימות כלפי הילדים, כדוגמת חרם חברתי, תצפיות על הילדים במוסדות חינוך, וכן היו פניות כוזבות לרשויות הרווחה בדבר התעללות כביכול מצדי ומצד זוגתי.
שרון: משרד הרווחה התנצל רשמית לאחר מכן.
שרון: לאור חומרת המצב פניתי לשרת החינוך, גברת לימור לבנת, וכתוצאה מכך הוקמה ועדת בדיקה, שבעקבותיה פוטרו בעלי תפקידים בצוות ההוראה.
שרון: בני הועבר לבית-ספר אחר מחוץ לאזור ונקלט שם בהצלחה, אך המחיר היה ניתוק מחברת הילדים באזור מגורנו.
שרון: היום, לאחר שעברנו לגור באזור אחר, ילדיי מסרבים שיוודע ברבים, ובעיקר בבית-הספר החדש, שהם ממשפחה של לסביות.
שרון: ילדיי חיים בארון שנכפה עליהם על-ידי החברה, בעידודה ובגיבויה של מערכת החינוך, ואת זאת אני כאֵם כואבת.
שרון: בעקבות ניסיון זה אני יוצרת היום, בשיתוף עם צוותי ההוראה עימם אני עובדת, תוכניות התערבות חינוכיות וחברתיות לתלמידיי, במטרה להקל על כל הילדים, ממגוון סוגים של משפחות.
שרון: אני מאמינה שיש חשיבות רבה לתוכניות כאלה, כמו גם לפעילות הסברה של חוש"ן בבתי-הספר התיכוניים.
שרון: תוכניות אלה עד כה מניבות הצלחה.
שרון: הילדים שלנו הם עובדה קיימת.
שרון: לא ניתן להתעלם מהם, מהקשיים שהם חווים, שנובעים מחוסר קבלה מצד החברה.
שרון: אנו בקל"ף מקיימות פעילויות ייחודיות לילדים, ובימים אלה משיקות אתר אינטרנט מיוחד לילדים.
שרון: אנו רואות את הצורך לבנות תוכנית הוראה מיוחדת לגילאי הקדם-יסודי, היסודי וחטיבת הביניים וקוראות לכנסת, לממשלת ישראל ולמערכת החינוך לקדם נושאים אלה, כדי שכל ילד באשר הוא ירגיש גאה במשפחתו, גם אם אמא שלו לסבית, כי לסבית זאת לא קללה.
אתי לבני: אבקש ממר אורן פזמוני-לוי להציג את הסקר, שנקרא: סקר אקלים חינוכי.
יניב ויצמן: אני עומד בראש ארגון הנוער הגאה ואני מבקש לומר כמה מילים לפני הסקר, שלדעתי יש לו חשיבות גדולה מאוד ורלוונטיוּת לדיון.
אתי לבני: זאת חשיפה ראשונה של ממצאי הסקר ואנחנו שמחים שזה קורה בישיבת הוועדה.
יניב ויצמן: לפני 3 שנים הקמנו את ארגון הנוער הגאה, מתוך חזון ברור, לתת מענה מקצועי וליצור בית חם לכל נער ונערה הומו, לסבי, בי וטרנס, או בן נוער שמתלבט בנטייתו המינית בכל מקום בארץ.
יניב ויצמן: הנוער ההומו-לסבי נמצא בכל מקום בארץ – קיבוץ, כפר, עיר, עיירות פיתוח – ובניגוד להומואים ולסביות בגירים לא יכול לקחת את האוטו ולנסוע לתל-אביב ולברוח כדי לפגוש, לקבל מידע ולהכיר חבר'ה בני גילו.
יניב ויצמן: זאת הסיבה והצורך שהובילו להקמת הארגון, הצורך במתן מענה נגיש, קרוב וזמין בכל רחבי הארץ.
יניב ויצמן: מאז הקמת הארגון לפני 3 שנים נפתחו 16 סניפים, מצפון ועד דרום, ו-32 קבוצות פועלות עם נוער וחיילים לסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים.
יניב ויצמן: רק בשנת הפעילות האחרונה נתן הארגון מענה לכ-1,500 בני נוער.
יניב ויצמן: אנחנו חושבים שאלה מספרים שאולי אין מה להתגאות בהם.
יניב ויצמן: מצד אחד, בהחלט כן, משום שכנראה הצורך קיים והמענה מתאים.
יניב ויצמן: אבל מצד שני, נשאלת השאלה האם ארגון הנוער הוא שצריך לתת את המענה.
יניב ויצמן: אחת הטענות המרכזיות שהופנו כלפַי וכלפֵי הארגון כאשר הוקם, שאנחנו יוצרים כאן גטו לנוער הומו-לסבי, יוצרים לו בועה, מנתקים אותו מהחיים האמיתיים, מהחברה האמיתית, מההתמודדות האמיתית.
יניב ויצמן: יש משהו בטענה זו, אבל יצירת סביבה בטוחה בה כל נער ונערה יכולים לתת ביטוי לתחושות, לרגשות ולמעשים שלהם באה כחלק ממהפיכה שלמה.
יניב ויצמן: השינוי האמיתי קורה כאשר נער מחולון או מטבריה יוצא מהארון בבית-ספר או בתנועת הנוער, הוא השגריר האמיתי.
יניב ויצמן: אני חושב שבשנים האחרונות קורית במדינת ישראל מהפיכה אמיתית.
יניב ויצמן: לא רק מבוגרים שמרשים לעצמם לפעול למען הקהילה לאחר שיצאו מהארון והתבססו, אלא עשרות ומאות בני נוער וחבר'ה צעירים שרוצים לשנות ומשנים את הסביבה בה הם חיים.
יניב ויצמן: לא סתם נמצאים אתי כאן היום עופר, רכז המנהיגות הצעירה ורכז הנוער של הארגון; ברק מהרצליה והגר מאשקלון, שנמצאים בקבוצת מנהיגות צעירה ופועלים, וברק גם הצטרף לכל הסמינרים שמועברים ליועצות בתי-ספר; אלכס מכפר-סבא, גם הוא חבר בקבוצת מנהיגות צעירה, היה הראשון שיצא מהארון בבית-הספר.
יניב ויצמן: כמובן שלמחרת השירותים היו מלאים בכתובות נאצה.
יניב ויצמן: אני חייב לציין את האומץ של אלכס לסחוף אחריו את הנהלת בית-הספר ואת התלמידים ולשנות את התייחסות ההנהלה; יוני היה הראשון בערד שיצא מהארון, ובזכות הנחישות שלו הביא לכך שלראשונה הגיעה לבית-ספר התיכון בערד נציגות של קבוצת המנהיגות הצעירה, הגיעו מדריכים מהארגון ודיברו מול שכבה שלמה בבית-הספר.
יניב ויצמן: אבל השאלה היא באמת כמה אלכס'ים ויוני'ם יש בישראל.
יניב ויצמן: בלי מסגרת תומכת, מאפשרת ומקבלת, מסגרת שמספקת מידע לאלפי בני נוער הומואים ולסביות ברחבי הארץ, השינוי כמעט בלתי אפשרי.
יניב ויצמן: לפני שנה בדיוק, בישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט בכנסת, בראשות חבר הכנסת שלגי, עלתה טענה מרכזית על היעדר מידע.
יניב ויצמן: כמה אפשר להשתמש בנתונים, כמו שהציג מר יואב ארד, ששליש מהנוער נתון לסיכון של התאבדויות ובאמת ידוע שמצבו קשה?
יניב ויצמן: כארגון רציני לקחנו את המשימה בידיים, ובשנה האחרונה דאגנו לתרגם מחקר אמריקאי ולהפיץ אותו כאן בישראל, סקר שבודק את האקלים הבית-ספרי, מה הנוער ההומו-לסבי באמת מרגיש בבתי-הספר שלנו בישראל.
יניב ויצמן: תיכף מר אורן פזמוני-לוי, רכז המחקר של הארגון, יציג את תוצאות הסקר.
יניב ויצמן: בארצות-הברית תוצאות המחקר עוררו סערה גדולה והביאו לשינוי אמיתי.
יניב ויצמן: תוצאות המחקר אצלנו מדהימות, אבל גם לא מפתיעות.
יניב ויצמן: הומופוביה, התעללות מילולית ופיזית, חוסר מידע, התעלמות של מורים ומורות הם רק חלק מן הממצאים.
יניב ויצמן: זה הזמן לקרוא לפורום המכובד היושב כאן, לקחת את הממצאים, להבין אותם היטב ולפעול בהקדם לשינוי המיוחל, כדי שנוער הומו-לסבי ירגיש בטוח בבית-הספר, כדי שבני נוער יפסיקו לפחד לבוא לשיעורים, כדי שבני נוער יוכלו לממש עצמם בבית-הספר.
יניב ויצמן: דרוש מידע שיפורסם על לוחות מודעות, דרושה הסברה, דרוש כל מה שיואב ציין, הדרכה למורים.
יניב ויצמן: בתי-הספר אמורים להוות סביבה חמה ובטוחה לכל התלמידים והתלמידות, בלי קשר לנטייה המינית שלהם.
יניב ויצמן: ב-4 ביולי יחגוג הארגון 3 שנים להיווסדו.
יניב ויצמן: כחלק מהאירוע השנתי יחולקו תעודות הוקרה – יוזמה שהגיעה מהנוער – לגופים ואנשים שתרמו ותורמים לשינוי הזה.
יניב ויצמן: גופים אלה ייבחרו על-ידי הנוער במהלך החודש הקרוב, ביניהם נוכל למצוא את התיכון, תנועת הנוער או היחידה הצבאית שהכי נוח להיות בהם נער הומו או נערה לסבית.
יניב ויצמן: אני יכול להגיד שהתוצאות כבר מעניינות מאוד.
יניב ויצמן: חשוב שאותם מנהלים ומחנכים אשר הובילו את השינוי בבית-הספר – ויואב דיבר על הקושי למנהלת להביא הרצאה של חוש"ן, מה ההורים יגידו – באמת יקבלו חיבוק מכם.
יניב ויצמן: למרות התגובות הקשות מצד תלמידים, מורים ובייחוד הורים, טוב שיחוזקו על-ידי המערכת.
יניב ויצמן: זאת תהיה גאווה גדולה אם מנהלת תיכון, אם מפקד יחידה צבאית יבואו, יעלו על הבמה ויקבלו תעודת הוקרה.
אתי לבני: אני מזמינה אתכם לכנסת אחרי שייבחרו אותם אנשים.
אתי לבני: אני בהחלט רוצה לתת להם מקום ולכבד אותם.
יניב ויצמן: לסיום, ארגון הנוער פועל ב-3 השנים האחרונות הודות לתרומות מאנשים פרטיים, רובם מהקהילה ההומו-לסבית, והודות לסיוע מעיריית תל-אביב ועיריית הרצליה.
יניב ויצמן: עד היום הארגון, למרות שנותן מענה ל-1,500 בני נוער, לא נתמך על-ידי משרד החינוך, בטענה בירוקרטית פשוטה, שהארגון לא יכול למסור תעודות זהות למשרד החינוך.
יניב ויצמן: אני חושב שאם מדברים כאן על שינוי, השינוי צריך להתחיל מלמעלה.
יניב ויצמן: אם משרד החינוך לא מבין שאני כראש הארגון לא יכול לבקש מהחניכים או מהמדריכים תעודות זהות, כי חלק מהחניכים האלה בקושי מסוגלים להגיד את השם האמיתי שלהם למדריכים, אז יש בעיה.
יניב ויצמן: כאן אנחנו צריכים את העזרה שלכם, כדי שהארגון ו-1,500 החניכיים יקבלו תמיכה.
אתי לבני: נשמע אחר-כך את תגובת משרד החינוך.
זהבה גלאון: האם ביקשתם הכרה כתנועת נוער?
יניב ויצמן: לא.
יניב ויצמן: כארגון נוער.
יניב ויצמן: אנחנו לא רוצים להצטרף למשפחת תנועות הנוער, זה לא הרעיון.
ערן לב: אבל גם מארגון נוער יש דרישות, להוכיח כמות מסוימת של חניכים, ורק על-ידי תעודות זהות.
אורן פזמוני-לוי: אני שמח מאוד על ההזדמנות שניתנה לנו להציג את הסקר בוועדה הזאת.
אורן פזמוני-לוי: אני חושב שזה המקום להציג אותו.
אורן פזמוני-לוי: מדובר בסקר שנערך לראשונה בישראל.
אורן פזמוני-לוי: זאת פעם ראשונה שאנחנו אוספים נתונים על האוכלוסייה ההומו-לסבית במערכת החינוך.
אורן פזמוני-לוי: רק לצורך הנוחות, אמנע מלהגיד להב"ט או להט"ב וכל מיני שמות חייזרים כאלה ואגיד הומואים ולסביות, בלי ביסקסואלים וטרנסג'נדרים.
נורה גרינברג: אולי פעם אחת אפשר לחתוך את ההומואים למשל ולהשאיר את הטרנסג'נדרים ואת אלה שלא מציינים אותם.
אורן פזמוני-לוי: זה פשוט יותר קצר.
קריאה: זה הומואים במובן הרחב.
נורה גרינברג: טרנסג'נדרים הם לא הומואים.
קריאה: תגיד: "קהילה".
אורן פזמוני-לוי: המחקר בוצע על-ידי צוות של הארגון, שכולל בתוכו את ד"ר עמית קמה, שרי לביא, בתיה פנחסי וד"ר מאיר מנחם, כולם עובדים היום באוניברסיטת תל-אביב או במכללת עמק יזרעאל.
אורן פזמוני-לוי: המחקר בוצע במימון ובתמיכה של עמותת "כמוני כמוך", שהנציג שלהם לא נמצא כאן, אבל אנחנו מודים להם על הסיוע.
אורן פזמוני-לוי: אתחיל בציטוט שהגיע אלינו מנער בן 18, גיא, ששלח לנו את המכתב הזה דרך אתר הסקר – ומייד אפרט עליו: "זכורה לי תקופת התיכון כתקופה טראומטית ומגעילה.
אורן פזמוני-לוי: כן, זיהו אותי כהומו, מה לעשות – כך נולדתי.
אורן פזמוני-לוי: בשנה הראשונה שעברתי לתיכון, בכיתה י', חלה הדרדרות כוללת בציונים.
אורן פזמוני-לוי: לא אספר לכם כמה שליליים היו לי.
אורן פזמוני-לוי: במיוחד זכורים לי הנערים שהקניטו אותי".
אורן פזמוני-לוי: זה טקסט פשוט שקיבלנו ממנו, שטומן בחובו את כל הסיפור שנציג כאן עכשיו.
אורן פזמוני-לוי: כמו שאמרנו, מדובר במחקר ראשון שמתעד את ההתנסויות והחוויות של בני נוער הומואים ולסביות בבתי-הספר בישראל.
אורן פזמוני-לוי: המטרה, כמו במחקרים שנערכו בארצות-הברית, לספק תמונת מצב על התלמידים האלה במערכת, על ההתנסויות שלהם במגוון המקומות בבית-הספר.
אורן פזמוני-לוי: זה בעצם דיווח סובייקטיבי שלהם, ואין בישראל אף אחד אחר שאסף את המידע הזה.
אורן פזמוני-לוי: בארצות-הברית חלק ממשרדי החינוך, באוהיו, מסצ'וסטס וניו-יורק כבר אימצו את השאלונים האלה ומעבירים אותם בצורה ממסדית.
אורן פזמוני-לוי: אולי זאת המלצה בשבילנו בהמשך.
אורן פזמוני-לוי: ממצאי הסקר, לדעתנו, הם עניינה של כל החברה הישראלית, מכיוון שמדובר כאן בחברה שוחרת שוויון הזדמנויות.
אורן פזמוני-לוי: זה מופיע בכל מיני מסמכי יסוד שלנו, וכדאי שגם מערכת החינוך תיקח את זה בחשבון.
אורן פזמוני-לוי: קצת על המדגם שלנו: הסקר בוצע הן באמצעים מקוונים דרך האינטרנט והן דרך קבוצות הנוער של הארגון.
אורן פזמוני-לוי: בסך הכול 300 משיבים נכללו בניתוח שאני מציג כאן, 68% מהם בנים, 32% בנות.
אורן פזמוני-לוי: 51% הגדירו עצמם כהומואים, 14% כלסביות, 21% הגדירו עצמם כביסקסואלים ו-14% כמתלבטים.
אורן פזמוני-לוי: הגיל הממוצע הוא 16.5 שנים.
אורן פזמוני-לוי: רוב הנשאלים (88%) היו תלמידי תיכון בכיתות י'-יב'.
אורן פזמוני-לוי: 85% מהמשתתפים בסקר דיווחו על עצמם כחילונים, 13% דיווחו על עצמם כמסורתיים ו-2% כדתיים.
אורן פזמוני-לוי: 65% מהנשאלים מתגוררים בישובים המבוססים בארץ.
אורן פזמוני-לוי: הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מגדירה את זה כאשכול חברתי-כלכלי 6.
אורן פזמוני-לוי: המדגם הזה הוא בעצם מדגם קרחון.
אורן פזמוני-לוי: אנחנו רואים את הקצה העליון, של מי שיכול לאפשר לעצמו לצאת מן הארון.
אורן פזמוני-לוי: כך שכל הממצאים שנראה כאן חלקיים בלבד.
אורן פזמוני-לוי: יתכן שאם היינו דוגמים את אלה שעדיין לא יצאו מן הארון וטרם הצלחנו להגיע אליהם הממצאים היו יכולים להיות חמורים בהרבה.
אורן פזמוני-לוי: נעבור לממצאים: שאלנו אותם על השנה החולפת, באיזו תדירות הם הוטרדו מילולית או הותקפו גופנית בבית-הספר בגלל הנטייה המינית שלהם.
אורן פזמוני-לוי: התרשים די ברור, 64% מהתלמידים מדווחים על הטרדה מילולית בתדירות כלשהי, 24% מהתלמידים מדווחים על הטרדה פיזית.
אורן פזמוני-לוי: אלה נתונים גבוהים למדי, גם בהשוואה לארצות-הברית.
אורן פזמוני-לוי: בשלב הבא שאלנו אותם באיזו תדירות הם שומעים הערות הומופוביות בכל אחד מהמקומות שפירטנו.
אורן פזמוני-לוי: נתנו להם סדרה של הערות אופייניות, כדי שיוכלו להבין למה הכוונה בהערות הומופוביות.
אורן פזמוני-לוי: רצינו לבדוק האם יש קשר בין הנוכחות של צוות ההוראה או היעדר אנשי הצוות לבין שכיחות ההערות.
אורן פזמוני-לוי: אתם רואים בציר התחתון את המקומות עליהם שאלנו: מסדרונות, כיתות בהפסקה, מגרש ספורט, מזנון, כיתות בשיעור, תחבורה ציבורית ושירותים.
אורן פזמוני-לוי: בעמודות הכחולות רואים קו ירידה.
אורן פזמוני-לוי: בעצם המסדרונות הם המקום הכי לא מוגן.
אורן פזמוני-לוי: במסדרונות 29% מהתלמידים מדווחים שהם שומעים הרבה מאוד הערות הומופוביות.
אורן פזמוני-לוי: האבסורד, שהמקום המוגן ביותר זה השירותים.
אורן פזמוני-לוי: הממצא המפתיע, שגם כיתות בשיעור, שיש בהן מורים, הם מקומות לא בטוחים.
אורן פזמוני-לוי: אם ניקח את המושג שוועדת דברת מנסה למכור בזמן האחרון, "בית חם ומגן" – המושג הזה לא תקף לבית-הספר הישראלי בשנת 2004, וזה עצוב מאוד, והנתונים שלנו מדברים על אוכלוסיית התלמידים ההומואים והלסביות.
אורן פזמוני-לוי: שאר הנתונים פשוט מחזקים את זה, אז אתקדם הלאה.
אורן פזמוני-לוי: בשלב הבא ניסינו לראות תגובות של מורים, איך מורים מתייחסים להערות הומופוביות.
אורן פזמוני-לוי: קודם כול שאלנו האם המורים נוכחים.
אורן פזמוני-לוי: שאלנו: כאשר אתה שומע הערות הומופוביות, באיזו תדירות מורה או איש בית-ספר נוכח?
אורן פזמוני-לוי: 76% מהתלמידים אומרים: כן, המורים נוכחים בעת השמעת הערות הומופוביות, וזה בא בתדירות שונה – תמיד, ברוב הפעמים, לפעמים.
אורן פזמוני-לוי: בסך הכול 76% זה שיעור גבוה מאוד.
אורן פזמוני-לוי: שאלנו את התלמידים מה עושים המורים כאשר הם נוכחים בעת השמעה הערות הומופוביות.
אורן פזמוני-לוי: 61% מהתלמידים אמרו שהמורים אינם מתערבים אף פעם כאשר הם עדים להערות הומופוביות.
אורן פזמוני-לוי: שאלנו גם: אם המורים מתערבים, מה הם עושים?
אורן פזמוני-לוי: ההתערבות היא או התעלמות, או הנדת ראש, ואין שום דבר אחר.
אורן פזמוני-לוי: אין שום אמירה ברורה שיוצאת כנגד זה.
אורן פזמוני-לוי: זה ממצא מאוד-מאוד בעייתי.
אורן פזמוני-לוי: הממצא הבא לדעתי עוד יותר בעייתי.
אורן פזמוני-לוי: שאלנו את התלמידים בכלל – בלי קשר אם שמעו הערות הומופוביות או לא – עד כמה הם שומעים הערות כאלה גם מצוות המורים.
אורן פזמוני-לוי: 92% אמרו שהם שמעו הערות הומופוביות מהמורים או מצוות בית-הספר, בתדירות שונה.
אורן פזמוני-לוי: כלומר, לא רק שהמורים לא מגנים, הם אפילו משחזקים ומשעתקים את הבעיה כשהם עצמם נוקטים בביטויים האלה.
אורן פזמוני-לוי: זה נתון מאוד-מאוד-מאוד בעייתי.
אורן פזמוני-לוי: בהשוואה לארצות-הברית אנחנו חורגים מאוד בממצא הזה.
אברהם פורז: המורים האלה נמצאים ברשימת הפיטורים של לימור לבנת ...
אורן פזמוני-לוי: אני לא כל-כך בטוח.
אורן פזמוני-לוי: שאלנו את התלמידים באיזו מידה הם מרגישים נוח לדבר עם כל אחד מבעלי התפקידים שמנינו על נושאים הקשורים להומוסקסואליות.
אורן פזמוני-לוי: הממצא הסופי כתוב כאן: לתלמידים אין עם מי לדבר.
אורן פזמוני-לוי: הגורמים איתם נוח לדבר הם דווקא אלה המופיעים בעמודה התכלת: "הגורמים האחרים בבית-הספר".
אורן פזמוני-לוי: מי הם הגורמים האחרים?
אורן פזמוני-לוי: המוכר בקיוסק, השומר, המזכירה של המנהלת.
אורן פזמוני-לוי: כלומר, כל הגורמים שלא נמצאים ביחסים פורמליים או יחסי סמכות איתם.
אורן פזמוני-לוי: אחרי זה באים היועצים או הפסיכולוגים של בית-הספר, המורים, המנהלים ואחות בית-הספר.
אורן פזמוני-לוי: אנחנו רואים שרק 5% מרגישים נוח לפנות למנהלים, ורק 7% מרגישים נוח לפנות למורים.
אורן פזמוני-לוי: אלה נתונים נמוכים מאוד, גם בהשוואה לארצות-הברית.
אורן פזמוני-לוי: אם אין עם מי לדבר, שאלנו אותם אילו מקורות מידע נגישים להם.
אורן פזמוני-לוי: שאלנו על גישה לאתרי אינטרנט – 44% אמרו שיש להם נגישות לאתרי אינטרנט שכוללים את הנושא.
אורן פזמוני-לוי: שאלנו על ספרים ומקורות מידע בספרייה – רק 14% אמרו שיש להם נגישות לספרים ולמקורות מידע בספרייה.
אורן פזמוני-לוי: שאלנו האם בית-הספר מקיים הרצאות אורח – 10% אמרו שאכן כך, ו-6% אמרו שבית-הספר משתף פעולה עם ארגונים מהקהילה.
אורן פזמוני-לוי: יוצא מכך שהאינטרנט הוא מקור המידע הנגיש ביותר.
אורן פזמוני-לוי: זה מקור מידע שבעצם לא דורש שום אקטיביות או יוזמה של המורים, אלא קיים באופן חופשי, אין צורך להשקיע בו.
אורן פזמוני-לוי: ככל שעולה רמת ההשקעה כך יורדת שכיחות מקור המידע.
אורן פזמוני-לוי: מעבר לזה, האינטרנט גם לא מפוקח.
עופר לרנר: בתי-ספר מסוימים חוסמים את הגישה לאתרים שבשמם מופיעות מילות קוד מסוימות.
עופר לרנר: בחלק מבתי-הספר אי אפשר להיכנס אל האתר GO GAY של ארגון הנוער, כי הוא חסום.
קריאה – עיתונאי: המילה gay נחסמת באתרים מסוימים.
קריאה – עיתונאי: אני מ-GO GAY ואנחנו מכירים את זה מגופים ממשלתיים שחוסמים אתרים של GO GAY למרות שזה אתר חדשות מוכר.
קריאה – עיתונאי: מונעים מהציבור לקרוא חדשות.
מייק המל: כל דבר הקשור לקהילה אוטומטית מוגדר כאתר סקס, ולא חשוב אם זה אתר שמספק מידע ענייני, כמו האתר של ארגון הנוער, כמו אתרים של ארגונים אחרים שמספקים מידע.
מייק המל: עדיין זה נכנס אוטומטית לקטגוריה של סקס, ובכל מיני מקומות, החל מבתי-ספר וכלה במשרדי ממשלה, מונעים כניסה לאותם אתרים.
קריאה: באוניברסיטה העברית זה נחסם לפני שנתיים.
רשף חן: ניסיתם לברר מי קיבל את ההחלטה בעניין הזה?
רוני בריזון: וכל דבר הקשור לחינוך מיני – ולחינוך מיני יש איזה קשר לסקס – גם הוא אסור?
זהבה גלאון: ממתי יש לזה קשר לסקס?
אורן פזמוני-לוי: אני רוצה לעבור לממצא הבעייתי ביותר לדעתי, תחושת הביטחון של בני הנוער.
אורן פזמוני-לוי: בית-הספר אמור להיות סביבה בטוחה.
אורן פזמוני-לוי: שאלנו את בני הנוער: אם אתם חשים לא בטוחים בבית-ספר מה הסיבה לכך, וציינו בפניהם רשימה של דברים: נטייה מינית, מוצא עדתי, מין, דת או כל סיבה אחרת.
אורן פזמוני-לוי: נמצא כי שליש מבני הנוער שהשיבו על הסקר לא מרגישים בטוח בגלל הנטייה המינית שלהם.
אורן פזמוני-לוי: שליש – אחד מתוך שלושה, זה המון.
אורן פזמוני-לוי: השיעור גבוה מאוד.
אורן פזמוני-לוי: בית-הספר לא מהווה סביבה בטוחה.
אורן פזמוני-לוי: הרחבנו ובדקנו עוד כמה דברים, אך לא אלאה אתכם כאן בכל הממצאים.
אורן פזמוני-לוי: רק אתן לכם את הכותרות.
אורן פזמוני-לוי: שאלנו את התלמידים על תחושת הביטחון שלהם ועל תחושת ההערכה על-ידי מורים ותחושת השייכות לבית-הספר.
אורן פזמוני-לוי: מצאנו כי תלמידים שלא מרגישים בטוח בבית-ספר מרגישים גם שהם לא מוערכים על-ידי המורים שלהם ושאינם שייכים לחברת התלמידים.
אורן פזמוני-לוי: הממצא הזה הוא ממצא מובהק.
אורן פזמוני-לוי: בניגוד לכך, תלמידים שכן חשופים למקורות מידע שהצגנו קודם, בצורה בולטת מרגישים גם יותר מוערכים על-ידי המורים שלהם וגם שייכים יותר לחברת התלמידים.
אורן פזמוני-לוי: כך שלפעילות של חוש"ן, כפי שיואב הציג קודם, יש המון משמעות, וזה בא בדרך עקיפה.
אורן פזמוני-לוי: אפילו לא צריך לדבר עם התלמיד עצמו, לא צריך לגעת בתלמיד עצמו.
אורן פזמוני-לוי: מספיק שיש נִרְאוּת ליוזמה בית-ספרית, זה כבר יכול לתרום לתחושת השייכות וההערכה.
אורן פזמוני-לוי: במחקרי חינוך נושאים כמו שייכוּת לבית-הספר ותחושת הערכה קשורים בקשר ישיר וחיובי עם הישגים לימודיים, וגם את זה צריך לקחת בחשבון.
אורן פזמוני-לוי: לסיכום, האקלים החינוכי הרווח בבתי-הספר כפי שראינו כאן, כפי שנתפס בעיני הומואים ולסביות, רחוק מאוד מלהיות מניח את הדעת.
אורן פזמוני-לוי: בית-הספר הישראלי לא ממלא את תפקידו החברתי עבור תלמידים הומואים ולסביות.
אורן פזמוני-לוי: אפשר לומר שקיים פער אדיר בין ההתקדמות של החברה הישראלית – ורואים את זה בחקיקה, בכך שאנחנו נמצאים כאן היום, בפסיקות של בתי-משפט וברוח הציבורית בכלל – לבין בית-הספר.
אורן פזמוני-לוי: בית-הספר נשאר מאחור, וזאת בעיה חברתית חמורה מאוד.
אורן פזמוני-לוי: באשר להמלצות לפעולה: הסעיף הראשון הוא השתלמויות, השתלמויות חובה ולא רשות לסגלי הוראה בכל בתי-הספר העל-יסודיים, במטרה ליצור מודעות לצרכים הייחודיים של תלמידים הומואים ולסביות.
יניב ויצמן: השתלמויות לא רק ליועצות אלא גם לסגלי ההוראה, לכל המורים.
אורן פזמוני-לוי: אנחנו מציעים לשלב את הנושא בקורסי מנהלים של משרד החינוך.
אורן פזמוני-לוי: צריך לשווק את הנושא הזה למרכזי פסג"ה (מרכזים לפיתוח סגלי הוראה).
אורן פזמוני-לוי: צריך להמשיך את ההכשרות הייחודיות ליועצים חינוכיים לפחות פעם בשנה וכן לעשות השתלמויות למורים ולמחנכים.
אורן פזמוני-לוי: מעבר לזה, חשוב מאוד נושא הפצת המידע.
אורן פזמוני-לוי: הגיעה העת להוציא מהדורה חדשה של החוברת "נטייה חד-מינית", שיצאה ב-1995 ונראית היום ארכאית ולא מעודכנת.
אורן פזמוני-לוי: הגיע הזמן לפרסם מידע בצורה ברורה במסגרת אתר האינטרנט של משרד החינוך (או"ח), אתר אינטרנט שיש אליו נגישות רבה מאוד לתלמידים ולמורים.
אורן פזמוני-לוי: הגיע הזמן לפרסם שם את הנתונים.
אורן פזמוני-לוי: והגיע הזמן להשתמש בכלי שנקרא חוזר מנכ"ל.
אורן פזמוני-לוי: זה כלי שימושי מאוד.
אורן פזמוני-לוי: הגיע הזמן להוציא חוזר מנכ"ל שיעסוק בצרכים הייחודיים של תלמידים הומואים ולסביות.
אורן פזמוני-לוי: החוזר האחרון שהזכיר את המילה "הומוסקסואליות" הוא מ-1999, והמילה "הומוסקסואליות" הופיעה בו תחת הסעיף "האם ילד שהותקף מינית על-ידי ילד אחר נחשב להומו?".
אורן פזמוני-לוי: זה האזכור היחיד למילה "הומו" בחוזר המנכ"ל מ-1999.
אורן פזמוני-לוי: חוזר מנכ"ל ידוע בחשיבות שלו, לא בזכות היותו נאכף, אלא בשל החובה להפיץ אותו.
אורן פזמוני-לוי: זאת שגרת עבודה טובה של המשרד ואפשר לנצל את הפלטפורמה הזאת.
אורן פזמוני-לוי: אני חושב שאם תצא קריאה מכאן זה יהיה כדאי מאוד.
אורן פזמוני-לוי: אני מודה על תשומת הלב.
אתי לבני: גברת יעל אוריאן, בוגרת מערכת החינוך הממלכתי-דתי, בבקשה.
יעל אוריאן: הגעתי לכאן כלסבית ודתייה, פעילה בקבוצה שנקראת "בת קול", קבוצה של לסביות דתיות, שמונה כמה עשרות נשים.
יעל אוריאן: מבחינתי הכי חשוב לציין את העובדה שאנחנו קיימים, דבר ראשון, כי בתוך מערכת החינוך הדתית המצב עוד קשה יותר ורחוק ממה שתיארו כאן נציגי חוש"ן ונציגי ארגון הנוער.
יעל אוריאן: המידע שקיים בכלי התקשורת הציבוריים והכלליים נתפס כמידע חילוני ולא רלוונטי לחלוטין למסגרת הערכים הדתית ולמערכת החינוך הדתית.
יעל אוריאן: זה יוצר מצב של השתקה.
יעל אוריאן: כאשר גדלתי בתוך בתי-הספר הדתיים זיהיתי עצמי כנערה לסבית ושתקתי.
יעל אוריאן: לא היה איזה גורם שניתן להעלות את הנושא מולו או לפתוח אותו.
יעל אוריאן: גם אחר-כך, כשסיימתי את הלימודים והתחלתי את דרכי בחיים ויצאתי מהארון בפני המשפחה שלי, גם הם שתקו כמשפחה.
יעל אוריאן: היו לי אחים ואחיות במסגרת החינוך הדתי, שהחוויה שלהם כאחים ואחיות כללה גם אחות לסבית והתוודעות לצורות משפחה חד-מיניות, וגם הם אני מניחה לא פתחו ולא העלו את הנושא בתוך מערכת החינוך הדתית, מכיוון שזה פשוט מושתק.
יעל אוריאן: בעתיד, אנחנו גם מביאים ילדים לעולם, וגם להם צריך להתכונן ולהכין ולדעת שהם יהיו קיימים.
אברהם פורז: יש קבוצות מקבילות גם לגברים במערכת הדתית?
מייק המל: הבנים בדרך כלל פועלים במסגרות הכלליות.
מייק המל: בבית הפתוח יש קבוצה, בארגון הנוער יש קבוצה, יש קבוצה באגודה.
אברהם פורז: אבל אצלכן ב"בת קול" כולן בנות דתיות?
יעל אוריאן: כן, הקבוצה שלנו היא של בנות דתיות.
אברהם פורז: לכן שאלתי אם יש קבוצת בנים הומוסקסואלים שכולם דתיים.
יעל אוריאן: כן, יש.
יעל אוריאן: מבחינת מה שקורה בפועל, כאשר בנות דתיות או הומואים דתיים פונים בתוך המסגרות עליהם לדעת שיש באמת איזו אוזן קשבת, מישהו שאפשר לפנות אליו.
יעל אוריאן: היום עדיין מדברים על טיפולים להמרה, לשינוי נטייה מינית, כסוג של פתרון.
מייק המל: אלה טיפולים שבארצות-הברית היום נחשבים ללא אתיים.
מייק המל: פסיכולוגים יכולים לאבד את הרשיון בארצות-הברית אם הם מנסים לבצע טיפולי המרה.
אברהם פורז: טיפולי המרה נעשים בשיחות, באופן ורבלי?
מייק המל: זה עוד לא הגיע לשוֹקים חשמליים ...
אברהם פורז: אולי תרופות.
אברהם פורז: אני לא יודע מה מסוגלים לתת.
יעל אוריאן: הפניה לטיפולי המרה נחשבת גישה חמה ורכה ומסבירת-פנים.
זהבה גלאון: זה במקרה הטוב ...
יעל אוריאן: האופציה השנייה היא אמירות כמו: את יכולה להירגע, את לא לסבית כי את לא חולת נפש.
רשף חן: זה בטח מרגיע מאוד ...
יעל אוריאן: מערכת החינוך הממלכתי-דתי צריכה להתחיל להכיר בעובדה שאנחנו קיימים ולהתחיל להתמודד עם הנושא הזה מבחינה ערכית.
רשף חן: יש סיכוי ריאלי שזה יקרה?
יעל אוריאן: אני חושבת שזה קורה עכשיו.
יעל אוריאן: עצם זה שמתארגנים אנשים דתיים שהם בוגרים של מערכות החינוך הדתיות.
יעל אוריאן: כולנו חיים בתוך משפחות, יש לנו משפחות אוהבות ומקבלות וזה משהו שאנחנו מתחילים להנחיל הלאה, לאחים שלנו, לילדים שלנו, לבני הדודים.
רשף חן: יש איזו מידה של היענות מצד הנהלות בתי-הספר?
יעל אוריאן: עוד לא היתה פנייה מסודרת למוסדות חינוך דתיים, עוד לא התחלנו.
זהבה גלאון: זה לא צריך לבוא מהם, זה צריך לבוא בצורה מסודרת מהממלכה.
ערן לב: זה עוד לא קיים במערכת החינוך הממלכתי חילוני, אז בממלכתי-דתי?