GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
נדיה חילו: ההשכלה הפכה להון אנושי, מה שאולי לפני עשר שנים עבדנו על מישורים אחרים.
נדיה חילו: עבדנו על העצמה, עבדנו על חברה, עבדנו על מודעות לצאת.
נדיה חילו: על משתנים תרבותיים שאני חושבת שגם במחקר זה צוין, ואני עוד כתבתי את זה עוד לפני שהיא אמרה, האלמנט התרבותי הוא מאוד מבחינת משתנה, הוא מאוד לא משפיע בהשוואה למשתנים אחרים שהם הרבה יותר פועלים בעוצמה.
נדיה חילו: ונכון הוא, יושבת ראש הוועדה, את ציינת שבעצם הגורמים שפה נמצאים הם גם פועלים על נשים יהודיות, אבל בהבדל אחד שהעוצמה פה היא לא אותה עוצמה.
נדיה חילו: כלומר, זה אותם גורמים גם פועלים בכל מיני מקומות, אם אנחנו סוקרים גם מחקרים בינלאומיים.
נדיה חילו: אבל ההבדל הוא בעוצמת אותם גורמים והעוצמה פה היא מאוד גדולה.
נדיה חילו: יש לנו פה רבותיי, 40 אחוז נשים ערביות שהלכו ללמוד ועד שאישה ובחורה הולכת ללמוד, מתגברת, יש השקעה, זה משפחות מרובות ילדים, הן יוצאות מהכפרים וזה כרוך בהוצאת ענק של משפחות כדי שאותה בחורה או סטודנטית תשלים את הלימודים שלה.
נדיה חילו: השכרת דירה, אתם לא יודעים במה זה כרוך, אני על אף שאני קורבה ותל-אביב ויש לי ארבע בנות באוניברסיטה וזה קרוב, אבל אני יודעת מחברות שלהן במה המסלול הזה כרוך.
נדיה חילו: ותראו מה קורה.
נדיה חילו: אחרי שאותה סטודנטית גומרת את כל המסלול של ההתגברות על מכשולים ועינויים הרבה פעמים ומכשולים כאלה ואחרים, גם ממסדיים וגם חברתיים וגם תרבותיים בחלקם.
נדיה חילו: 40 אחוז מהן לא יכולות לעבוד.
נדיה חילו: זה נתון מאוד חמור שאם אנחנו לוקחים את זה גם במושגים בינלאומיים, זה לדעתי פצצת זמן העניין הזה.
נדיה חילו: ואני לא מפחיתה מערך הנתונים האחרים, אבל הנתון הזה הוא לדעתי זועק לשמים.
נדיה חילו: יש נקודה נוספת שהייתי רוצה לציין.
נדיה חילו: אנחנו היום, וכדאי לציין את זה, החברה הערבית כולה, נמצאים בשלב אחר מהשלב שהיה לפני חמש שנים.
נדיה חילו: אנחנו לא באותו שלב, עברנו כבר את הנתונים ואת חובת ההוכחה תמיד עלינו לציין כמה הפערים וכמה יש.
נדיה חילו: אנחנו בשלב שרוצים פתרונות.
נדיה חילו: וזה מאפיין גם את הנשים, אבל זה מאפיין את הטון הציבורי הכללי של החברה הערבית.
נדיה חילו: ובאמת הגיע הזמן, אני פשוט רואה את השינוי הזה, רוצים פתרונות ורוצים להציע פתרון בעניין הזה.
נדיה חילו: פה נאמר ואני חושבת הגישה, סליחה, זה לא אישי, הגישה שאת הצגת חברה, זה גישה שהאוכלוסייה הערבית גישה שכבר עבר עליה הקלח.
נדיה חילו: היא היתה מוצגת מבחינת משרדי הממשלה לפני 10 שנים, היא היום לא מתקבלת.
נדיה חילו: אין שום אוזן קשבת, היא לא מתקבלת, לא בחברה הכללית, לא הציבורית וסליחה שאני חריפה מדי, אבל פשוט נמאס כבר.
דורית חובב: אני פניתי אלייך בבקשות, ולא קיבלתי תשובות.
נדיה חילו: אני יודעת, את פנית לא לבקשות אישיות לקווים כלליים.
נדיה חילו: זה היה משהו אחר לגמרי.
נדיה חילו: אני לא מדברת על נשים באופן ספציפי, על בקשות של נשים.
נדיה חילו: אני מדברת על נשים בכלל.
דורית חובב: חוץ ממקומות תעסוקה.
נדיה חילו: סליחה, אני מבקשת להשלים את דבריי.
נדיה חילו: הויכוח הוא לא אישי.
דורית חובב: מקצועי, ולכן לא אני לא מקבלת את הגישה שלך בכלל.
נדיה חילו: אני פשוט אגיד את דעתי, גם אם היא לא מקובלת.
נדיה חילו: הנכון הוא, שהחברה הערבית ואני בהחלט צריכה לקחת אחריות, אני צריכה יותר לפנות, אני מקבלת את זה בהחלט.
נדיה חילו: אבל אני חושבת שזה לא מספיק.
נדיה חילו: יש פה דיאלוג שאמור להיות דיאלוג מתמשך בין שני גורמים.
נדיה חילו: ולא מספיק שבדיאלוג הזה השיח ילך רק מכיוון אחד, צריכה להיות אותה רמה של שיח בדיאלוג בין שני גורמים.
נדיה חילו: גם בין הציבור הערבי ואני פה דווקא במקרה הזה אני כן רואה באמצעות המחקר, האחריות וכל זה, וגם במשרדים ממשלתיים שצריכים בהחלט גם להיות יוזמים ולא רק לחכות עם ידיים שלובות לקבלת בקשות.
נדיה חילו: זאת דעתי.
נדיה חילו: עוד נקודה אחת.
נדיה חילו: מאחר שהיא אחד הגורמים, הנושא של מתן פתרונות לגיל הרך.
נדיה חילו: הנושא הזה כבר נדון ואני פשוט הולכת להגיד, אנחנו כנעמ"ת כמדיניות, פנינו, היוזמה לזה, אנחנו פתוחים לפתיחת מעונות ואני באופן אישי פניתי.
נדיה חילו: היוזמה צריכה להיות גם מראשי הרשויות במגזר הערבי להקצות מקומות.
נדיה חילו: כי לא בונים, אנחנו פותחים שירותים ובעניין הזה פנינו לפני שבועיים היה דיון בתמ"ת, ואמרנו שגם כאן צריך פתרון לא שגרתי.
נדיה חילו: מאחר שאימא עובדת צריכה להוכיח קודם כל שהיא עובדת כדי לשים את הבן שלה, אז איך היא תוכיח.
נדיה חילו: ואם היא רוצה להמשיך לעבוד, אז הוא לא מתקבל.
נדיה חילו: אני הצעתי בעניין הזה וכדאי שגם אתם תפעלו, לעושת איזה משהו לא שיגרתי, לתת אפשרות לפחות שישה חודשים, אישה ערבייה שרוצה לצאת לעבוד לפני שהיא עובדת, לתת לה אפשרות שישה חודשים שתחפש עבודה, לקבל את הבן שלה במעון, לחפש עבודה.
נדיה חילו: אי אפשר להתנות את זה, כמו הביצה והתרנגולת ואז היא לא יכולה לעבוד כי היא לא עובדת ואז הבן שלה לא מתקבל ואז לא פותחים מעונות כי אין דרישה.
נדיה חילו: וגם לנסות לסבסד גבוה.
נדיה חילו: אם מבקשים מאימא עובדת לשלם 1,700 ש"ח ואנחנו יודעים ודיברנו על אכיפה, אלי פונות נשים לנעמ"ת עם שכר ממש מתחת למינימום, ובסוד סוד, וכשאני אומרת, אתן רוצות שאני אפעל וזה, ואז הן פוחדות ואני מבינה אותן.
נדיה חילו: מצד אחד הן אומרות, לא, אנחנו נאבד את מקום העבודה.
נדיה חילו: כלומר, העניין הזה גם פועל לרעה אבל יש פה החלק אולי של הקמת הרשות, אולי יפתור חלק מהעניין.
נדיה חילו: אבל האמצעי של האכיפה הוא באמת מינימלי.
נדיה חילו: ואז באמת זה גם לא נותן את החלק לפתח מעונות אם גם בזה לא יהיה איזה חשיבה לא שגרתית.
נדיה חילו: תודה רבה.
אורלי: יש לי רק שאלה בנוגע לדוח שלכן.
אורלי: אבל שמסתכלים פה מתחת לכותרת, רואים שיש מצד אחד יש מוכנות בשוק העבודה.
אורלי: מצד שני שלא ילכו למקצועות, שהם מקצועות של תחרות.
אורלי: הכיוון הוא בעיקר מקצועות מסורתיים.
אורלי: הוראה, סיעוד.
אורלי: אבל המקצועות האלה כבר הולכים ונעלמים כבר.
אורלי: גם בשוק הערבי וגם בשוק היהודי.
אורלי: המסורת עדיין משחקת תפקיד.
עולא שתייוי: לפני 10 שנים ו- 20 שנה, גם ללכת למקצועות כמו רופאות ועורכות-דין ומהנדסות, זה לא היה כל-כך מקובל.
עולא שתייוי: וזה נתפס אז כמקצוע גברי שנשים לא אמורות להיכנס.
עולא שתייוי: וכיום יש לנו מהנדסות ויש לנו.
עולא שתייוי: אני חושבת שיש בין מה שאנשים מחזיקים בראש לבין החיים וההתפתחות בתוך החיים, והצורך גם להכנסה שבאה עם מקצוע כזה, והצורך לחפש מקום עבודה, הרבה אנשים מתפשרים על מה שמחזיקים וזה הוכיח את עצמו.
עולא שתייוי: ככל שנפתחו מקומות עבודה לנשים, היה אפשרות שנשים יצאו יותר לעבודה.
עולא שתייוי: ככל שהחברה הבינה שהכנסה נוספת בתוך הבית מעלה את מעמד המשפחה כולה, קיבלו את הנושא של עבודת נשים.
עולא שתייוי: אז בין ההצהרות, אני חושבת, לבין מה שקיים בשטח והצורך הקיים בשטח להתפתח, זה מחייב יש מורות לנהיגה, וזה מקובל להיות מורה לנהיגה וללמד גם גברים וגם נשים.
עולא שתייוי: יש רצון לעבוד ולחפש מקומות עבודה, למרות המוסכמות החברתיות.
סוניה בולוס: באמת צורם לי כל הדיון הזה.
סוניה בולוס: כי אנחנו ממש התרחקנו מהנושאים העיקריים מהמפתח של כל הנושא של תעסוקת נשים.
סוניה בולוס: עם כל הכבוד למטה או למשרד התחבורה, אני חושבת שאלה פתרונות משלימים.
סוניה בולוס: זה לא העיקר, העיקר זה הממשלה.
סוניה בולוס: יש נתון אחד שהוא מרכזי לדעתי ואף אחד לא התייחס אליו בכלל.
סוניה בולוס: בעצם יותר מנתון אחד.
סוניה בולוס: הנתון הראשון שכמעט מחצית מהנשים בישראל, יהודיות וערביות כאחד, עובדות בשירותי המדינה והמדינה היא המעסיק של נשים בישראל.
סוניה בולוס: אנחנו בודקים כמה מתוכן הן נשים ערביות, יש תמונה מאוד כאילו שקשה לחיות איתה, זה פחות מ3- אחוזים מעודי שירותי המדינה, מהעובדות הן נשים.
סוניה בולוס: משרד החינוך זה קצת אחרת.
סוניה בולוס: אבל כאן המקום כאילו לשאול את השאלה, למה המדינה לא אימצה אפילו תכנית, לא יודעת, לחמש שנים.
אתי לבני: מה קורה עם העדפת מתקנת?
אתי לבני: הלוא יש חוק.
סוניה בולוס: אי אפשר ככה, יש חוק.
נדיה חילו: יש העדפה מתקנת, הנשים הערביות, בם בדירקטורים אנחנו ביקשנו לצבוע את העניין הזה כי מי שנופל בין הכיסאות זה הנשים הערביות.
נדיה חילו: כי אם רוצים נשים, אחוז הנשים אז בדרך-כלל מי שנבחר זה נשים יהודיות.
נדיה חילו: אם רוצים ערבים כי גם יש שם, אז זה בדרך-כלל לא נשים ערביות אלא גברים.
נדיה חילו: החוק הזה לא פועל לטובת הנשים.
אתי לבני: תכף אנחנו נשמע אם זה נכון.
סוניה בולוס: אני חושבת שזה נושא שהוא כן מרכזי וזה כן יכול לתת מענה, כאילו הולם לבעיה הזו.
סוניה בולוס: וחוץ מזה היה בג"ץ בנושא ייצוג הולם לנשים ערביות, דווקא בדירקטורים של חברות ממשלתיות, ושמה נדונה כל השאלה האם צריך להכיר בנשים ערביות כתת קבוצה מוגנת.
סוניה בולוס: בית-משפט עליון העדיף שלא לתת, אבל יש פסיקה בקנדה ובארצות-הברית, אפשר לעשות.
סוניה בולוס: אבל לא צריך, זאת הבעיה, למה להגיש בגצים ועתירות כדי ליישם את החוק.
אתי לבני: גם נשים יהודיות צריכות להגיש בג"ץ.
סוניה בולוס: אבל נשים יהודיות לפחות זה 60 אחוזים מעובדי המדינה הן כמעט נשים יהודיות.
סוניה בולוס: אי אפשר להשוות את זה מול 3 אחוזים.
סוניה בולוס: והנושא האחר שהוא הכי חשוב לדעתי בנוסף, כדי ליצור מקומות תעסוקה בתוך הכפרים, בסדר, דיברו על תחבורה ציבורית, אבל השאלה שלי למה צריכה לנסוע 50 ק"מ כדי למצוא עבודה.
סוניה בולוס: למה אני לא יכולה לעבוד בתוך הכפר שלי.
סוניה בולוס: עכשיו לפי הנתונים משנת 2003, אם אני זוכרת טוב, 3 אחוזים מאזורי התעשייה שבניהול התמ"ת הם בכפרים ערביים.
סוניה בולוס: אז זה אסון.
נדיר אסעד: סליחה, באזור הערבי אני חושב שיש שלושה אזורי תעשייה ולא מעבר לזה.
סוניה בולוס: צריך לתת את הדעת לנתון הזה.
סוניה בולוס: אם אנחנו שואלים את התמ"ת, מה קורה והאם יש תכנית לפתח אזורי תעשיה, אני חושבת שזה כן נותן מענה, אבל נתחיל בתחבורה ציבורית, אני חס וחלילה, לא מזלזלת, אבל זה לא העיקר, זה לא החשוב.
נדיר אסעד: יש תכניות לפיתוח אזורי התעשייה, אבל הבעיה הזאת חוזרת שוב פעם לפתחו של האוצר שהוא לא נותן אתה תקציבים האלה כדי לפתח את אותם אזורי תעשייה.
נדיר אסעד: לפחות אצלנו באזור הגליל, אני יודע של שלושה-ארבעה מקומות שהוקצו שם קרקעות, שהוקצו שם כל מה שצריך.
נדיר אסעד: זאת אומרת, סך-הכל היה צריך להגיע למצב כזה של שישה-שבעה מיליון ש"ח שהאוצר יעביר לתמ"ת בשביל לפתח שלושה אזורי תעשייה שעד היום הכסף הזה לא הגיע, כבר ארבע שנים מחכים.
נדיר אסעד: זאת אומרת, היום אנחנו רואים דבר כזה שהמלחמות הפוליטיות בין שר האוצר לשר התמ"ת, לצערי הרב, זאת אומרת, גם ההרגשה של רוב האנשים, המלחמות הפוליטיות בין משרד האוצר למשרד התמ"ת היום, זאת אומרת,ץ מי שנופל באמצע זה.
אתי לבני: זה כבר כמה שנים, זה לא רק עכשיו.
נדיר אסעד: לאזרח הפשוט, ובמיוחד עוד מקשה על האזרח הלא היהודי במדינה הזאת.
נדיר אסעד: סליחה, שאני אומר את זה.
אתי לבני: לא סליחה, זה לא דבר חדש במסגרת הריב של השרים, זה דבר ישן.
אתי לבני: היתה הקצאה, שנים אני שומעת על זה.
אתי לבני: שצריך לפתח אזורי תעשייה.
נדיר אסעד: בגלל כל המאבקים הפוליטיים שלהם.
סוניה בולוס: אני מקווה שתצא קריאה מהוועדה הזאת.
אתי לבני: תצא.
סוניה בולוס: לגבי אזורי תעשייה בשירותי מהמדינה, צריך לאמץ תכנית ברורה, קונקרטית, לאמץ תכנית ולפעול על-פיה במטרה לאתר נשים שמתאימות ולשלב אותן בשירותי המדינה.
סוניה בולוס: זה אחד.
סוניה בולוס: שניים, גם לאמץ תכנית כדי להרחיב את אזורי התעשייה.
אתי לבני: יש לכם רשימת שמות של נשים בעלות הכשרה?
סוניה בולוס: כן.
אתי לבני: נניח לחברות ממשלתיות, הלוא תמיד מחפשים.
אתי לבני: איפה המאגר הזה?
אתי לבני: חשוב שתשלחו לנו, אנחנו מנסים עכשיו לעשות מאגר שיהיה רלוונטי לכל המקומות שבהם אנחנו רוצות העדפה מתקנת לנשים, וזה בכל דבר.
אתי לבני: בין אם בתשלום, בין בוועדות, בכל מיני דברים אחרים.
אתי לבני: תעבירו לי את זה, אני רוצה להתחיל לנהל מאגר כזה.
ג'אדה אבו ג'אבר: הנה דוגמה אחת, לאופן שבו כביכול מיישמים את החוק לגבי אותה עתירה שדיברתי עליה.
ג'אדה אבו ג'אבר: אז שאלנו מה עשיתם כדי לאתר אישה.
ג'אדה אבו ג'אבר: אז מה עושים – הסגן של שר X מכיר מישהו מכפר Y אז מרימים לו טלפון, שואל אותו: "אתה מכיר מישהו וזה".
ג'אדה אבו ג'אבר: זו הדרך
אתי לבני: גם אצל היהודים זה אותו דבר.
אתי לבני: מה אתם חושבים שמרכז הליכוד.
גילה פינקלשטיין: בוקר טוב לכן.
גילה פינקלשטיין: קודם כל אני רוצה לברך את אתי, ואני רוצה שתדעו שאותה מעניינים כל המגזרים.
גילה פינקלשטיין: יכולות לשבת פה נשים חרדיות, עובדות המקוואות שלא מקבלות משכורות ובוכות ושואלות את ראש הממשלה, את הנציג שלו, אין לי כסף, מה לעשות.
גילה פינקלשטיין: מהמעט שיש לי לקנות תרופה או דייסה, מה לעשות.
גילה פינקלשטיין: יושבות פה נשים מכל המגזרים, מכל החוגים, בעיות נשים בהריון מאוניברסיטת תל-אביב שפיטרו אותן.
גילה פינקלשטיין: ואתי מצילה אותן.
גילה פינקלשטיין: ובאמת תבורך, אני לא יודעת איך הוועדה הזאת תהיה בלי אתי.
גילה פינקלשטיין: אני רוצה לקשור את הישיבה של אתמול עם הישיבה של היום, כי זה בעצם באותו נושא.
גילה פינקלשטיין: זה מאבק שהוא חוצה מגזרים, חוצה מפלגות להעדפה מתקנת לקידום הנשים.