GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יעל אוריאן: זה בעיקר מה שהיה חשוב לי להדגיש, שאנחנו קיימים במערכת החינוך, גם עצמנו, גם המשפחות שלנו וגם המשפחות שלנו לעתיד, ואלו נושאים שצריכים להתחיל להיות מטופלים.
אתי לבני: יש רבנים כלשהם במערכת שלכם שמוכנים לתת גיבוי או הבנה?
רוני בריזון: אולי, ברשותך, ארחיב את השאלה.
רוני בריזון: מבחינה הלכתית יש הבדל משמעותי מאוד בין הומוסקסואליוּת ללסביוּת.
רוני בריזון: ההומוסקסואליות אסורה באיסור חמור ועונשה מיתה.
רוני בריזון: אם אני זוכר נכון גרסא דינקותא, עניין הלסביוּת כמעט לא מופיע, ובמקרה הגרוע ביותר איזה איסור מדרבנן על נשים סוללות.
יעל אוריאן: אתה צודק, אבל יש כאן גם עניין של תפיסה.
יעל אוריאן: היום הומוסקסואליות היא תפיסה של זהות שלמה ומלאה, והאיסור בתורה הוא איסור ספציפי מאוד, טכני, ליחסי מין מסוימים.
יעל אוריאן: זה נושא שאפשר להתמודד אתו וצריך להתחיל לדבר עליו.
רוני בריזון: בעצם את אומרת, אין היום הבדל בחברה הדתית בין הומוסקסואליות ולסביות, זה נתפס כאברציה (סטייה) מינית חברתית ולכן פסול באותה מידה?
יעל אוריאן: אני חושבת שבחברה הדתית, כמו גם בחברה החילונית, הבעיה המרכזית היא בורות, שנאה ופחד.
יעל אוריאן: מעבר לזה, כשבאים להתמודד עם הנושא הדתי – העניין פשוט צריך להיות בדיון, יש דרכים להתייחס לזה.
יעל אוריאן: אין ספק, מבחינה הלכתית טהורה, מבחינת איסורים כרגע הנושא של נשים אכן פשוט יותר.
צחי מזומן: אני עובד עם דתיים בבית הפתוח בירושלים ומתנדב בשירות ההרצאות של הבית הפתוח.
צחי מזומן: אני רוצה לומר לכם שני דברים ולספר לכם דבר או שניים, ואנסה לדבר בקצרה.
צחי מזומן: בשורה התחתונה, לדעתי עדיין אין מקום להכניס תכנים הומוסקסואליים במערכת החינוך הדתית, אבל בהחלט יש מקום להכניס חינוך לפתיחות לשוני ולסובלנות אל תוך מערכת החינוך הממלכתי-דתי, וכאן אני מדבר על הממשק שלה מול הנוער.
צחי מזומן: מצד שני, יש מקום לעיסוק נרחב בנושא הומוסקסואליות והמשמעות שלה בקרב מחנכים במגזר הזה.
צחי מזומן: למעשה באופן ראשוני, חלקי, אבל גם מעורר אופטימיות נעשו כבר כמה צעדים ראשונים בכיוון הזה, ותיכף אתייחס אליהם.
צחי מזומן: לפני כן כמה משפטים בתשובה לשאלתכם מה קורה בעולם הדתי.
צחי מזומן: לפני 5 שנים התפרסם לראשונה מאמר של רב אורתודוקסי בכתב-עת דתי ישראלי, כתב-עת שנקרא "דעות" של הוצאת "נאמני תורה ועבודה".
צחי מזומן: הוא דיבר על הצורך להכיר בקיומה של נטייה חד-מינית בתוך הציבור הדתי.
צחי מזומן: "אין זו בעיה של אחרים", קובע הרב לוביץ', "אלא תופעה שנמצאת גם אצלנו בבית מאז ומתמיד".
צחי מזומן: המאמר הזה מסמל את תחילתו של עיסוק ציבורי הולך ומתגבר בנושא.
צחי מזומן: הוא כותב באותו מאמר, שהוא כתב מאמר על הנושא הזה כבר לפני 10 שנים אך לא מצא במה.
צחי מזומן: אז השלב הראשון הוא שיש במות שהתחילו לעסוק בזה.
צחי מזומן: 4 שנים מאוחר יותר, בקיץ 2004 התפרסם באותו כתב-עת המכתב הקצר הבא של צעיר דתי הומו, שייתן לכם תמונה מסוימת איפה נמצא הציבור הדתי או איפה נמצא הנוער: "כבחור דתי הניצב בפני דילמה זאת אני רוצה לחדד את השאלה הדתית הניצבת בפניי.
צחי מזומן: אינני רוצה לבחור בחיי חטא, אינני רוצה להיות מוקע בידי אנשים ואלוהים על התנהגותי.
צחי מזומן: מצד שני, וזאת בעיניי נקודה חשובה לא פחות, קשר שלי עם בן-מיני לא נחווה אצלי כחטא.
צחי מזומן: ברור לי שרבנים רבים יאמרו שזה לא רלוונטי, גם חילונים לא חווים חטא בחללם את השבת.
צחי מזומן: לי, המנסה לשמור את השבת על דקדוקיה, ההבחנה הזאת משמעותית.
צחי מזומן: אני לא מרגיש חולה ולא מרגיש חוטא.
צחי מזומן: אני מרגיש שאני עושה את הדבר הטבעי לי ביותר.
צחי מזומן: מוריי וניסיוני לימדו אותי שבעולמנו היום יש משמעות לתחושה הזאת.
צחי מזומן: ההלכה התפתחה עם השנים בהתאם לערכים שונים שהתקבלו אצל שלומי אמוני ישראל.
צחי מזומן: ברור לי שאי אפשר לשנות אותה בבת-אחת, וגם הבחירה בשינוי מודע אינה פשוטה כל-כך.
צחי מזומן: מצד שני, אני בא בתביעה לרבותיי בישיבה, אלה שחינכו אותי שהתורה היא תורת חיים – הַציעו לי פתרון אמיתי.
צחי מזומן: אדם נורמלי לא יכול לבחור להתנזר כל ימיו, ומה לעשות שלנשים כלל איני נמשך.
צחי מזומן: אני לא מבקש פתרון ציבורי רדיקלי, אבל אני כן מבקש התייחסות אמפתית ומאפשרת למצוקתי.
צחי מזומן: רבני הציבור שלי רואים עצמם כמנהיגים רוחניים.
צחי מזומן: הבו לנו סעד רוחני אמיתי".
צחי מזומן: זה מכתב שהתפרסם בעקבות עיסוק נרחב בארגון שעוסק בטיפולי המרה, ארגון "עצת נפש", שהם, לשאלתכם, הרבנים היחידים שמוכנים לדבר בפומבי על הנושא.
צחי מזומן: לא בפומבי, או לפחות בפלטפורמות קצת יותר אישיות, כמו תשובות באינטרנט בנושא השו"ת (שאלות ותשובות), שהיום נפוץ מאוד באינטרנט, יש שמוכנים להגיד דברים קצת יותר מורכבים.
יואב ארד: יש גם רבנים מזרמים אחרים, כמו הרב זר.
צחי מזומן: אני מדבר רק על רבנים אורתודוקסים לצורך העניין.
צחי מזומן: רבנים מזרמים אחרים זה סיפור אחר, ובהקשר של הציבור הדתי בארץ פחות רלוונטי.
צחי מזומן: התביעה המפורשת להכרה ניזונה מחשיפה גדלה והולכת של העולם הדתי לקיומם של הומואים.
צחי מזומן: ההכחשה והפחד שליוו את ההתייחסות בעבר פינו מקומם לדיאלוג מרתק, שבעיניי נמצא רק באחד השלבים הראשונים שלו.
צחי מזומן: החשיפה של רבנים רבים לכך שבקהילות שלהם חברים מתפללים הומואים יצרה אצלם צורך להבין יותר, לחשוב יותר, אולי אפילו לגבש התמודדות מורכבת יותר עם מה שעד לא מזמן נחשב פשוט כאיסור תורה.
צחי מזומן: היום רבני ישיבות הסדר מתחבטים בבעיה.
צחי מזומן: הם פוגשים צעירים דתיים שבאים אל הרב.
צחי מזומן: הצעירים הדתיים גם מתארגנים, עד לא מזמן היה למשל פורום פעיל מאוד באינטרנט של הומואים דתיים.
צחי מזומן: כן זז שם משהו.
צחי מזומן: לפני כמה שנים יצא לאור הסרט הדוקומנטרי "לפניך ברעדה", שעוסק בלסביות והומואים דתיים ובמסע הלא פשוט שלהם אל עבר ההשלמה עם אישיותם, לצד ההכרה והקבלה המוגבלת של משפחותיהם ורבניהם.
צחי מזומן: בעקבות הסרט הוקם בארץ פרויקט הנחיה בשם "פתח לב", במסגרתו הוקרן הסרט לכ-2,000 אנשי מקצוע, רבנים ומטפלי נפש, במסגרות חינוכיות וטיפוליות שונות.
צחי מזומן: בשיאו של הפרויקט הוקרן הסרט, שלוּוַה בדיון שהונחה על-ידי אנשי הפרויקט, בכנסים אזוריים שערך משרד החינוך ליועצים חינוכיים במסגרת שפ"י שהוזכר כאן.
צחי מזומן: גם אני כחבר בגוף הזה יכול להגיד דברים טובים על שפ"י.
צחי מזומן: המסקנה מניסוי מוצלח זה, שכאשר עושים את זה נכון אפשר להגיע לשיתוף פעולה, גם בתוך מערכת החינוך הדתי.
צחי מזומן: החשיבות של חשיפת מחנכים לעניין עצומה.
צחי מזומן: מורים ומנהלים שפתחו את הדיון בהכחשה של עצם קיום הומואים בבתי-ספרם התחילו לספר על התמודדויות חינוכיות לא פשוטות שהם עברו, למדו לא פעם להתייחס אחרת לנער שפונה אליהם ומספר על הבעיה שיש לו.
צחי מזומן: כאן מדובר בהצלת נפשות ממש.
צחי מזומן: אבל הניסוי הזה חשף גם את הבעייתיות העצומה שבהזנחה.
צחי מזומן: בבית-ספר תיכון דתי גדול ומאוד מוכר בירושלים, תיכון פתוח יחסית, פתח מנהל בית-ספר את הדיון שאחרי ההקרנה בדברי הרגעה למורים: "אצלנו אין בעיה, אם פונה אליי תלמיד אני מפנה אותו לידיד שלי, פסיכולוג קליני, שמטפל בו ועוזר לו להיפטר מהנטייה הבעייתית".
צחי מזומן: במקרה יצא לי לפגוש אישית את המטופל של אותו פסיכולוג.
צחי מזומן: כמה מפתיע, הוא עדיין הומו.
צחי מזומן: המסקנה פשוטה, צריך לחשוף את הרבנים והמחנכים למצב השורר היום בעולם בכלל, ובעולם בריאות הנפש בפרט.
צחי מזומן: צריך לספר להם על הצורך של הצעיר הדתי לקבל עצמו כפי שהוא, לחשוף אותם לסיכונים העצומים שבהוראה שעליו להדחיק את עולמו המיני.
צחי מזומן: השינוי התיאולוגי התחולל מאליו, בלי התערבות חיצונית שכל-כך מאוסה בעיניהם, אבל השינוי החינוכי בהחלט צריך לבוא מלמעלה, וזה אפשרי, זה כבר כמעט קורה.
צחי מזומן: יש מקום לאופטימיות בעיניי, בעתיד הרחוק יותר.
זהבה גלאון: ראשית, אני רוצה לברך על ההתכנסות ולהתנצל שלא הייתי בהקמת השדולה.
זהבה גלאון: שנית, אני רוצה להתנצל על כך שבתום דבריי אני נאלצת לעזוב.
זהבה גלאון: אני שמחה שאני מדברת אחרי צחי.
זהבה גלאון: אין ספק שהדיון על אקלים חינוכי הוא הדיון הכי משמעותי.
זהבה גלאון: אם בסקר שהוצג כאן מדווח על שליש מבני הנוער שלא חשים בבטחה בין כותלי בית-הספר זה צריך להטריד אותנו, ואם בסקר זה שליש אז כנראה שבחיים זה הרבה יותר.
זהבה גלאון: אין ספק שזה הרבה יותר.
זהבה גלאון: זה צריך לעורר נורה אדומה.
זהבה גלאון: בה בעת מתעוררת אצלי נורה אדומה, כי אם כך חשים התלמידים, מה זה אומר על צוות בית-הספר?
זהבה גלאון: מה זה אומר על המורים?
זהבה גלאון: מה זה אומר על המנהלים?
זהבה גלאון: מה זה אומר על הדעות הקדומות, על הסטריאוטיפים, על הבורות?
זהבה גלאון: כל פעם אני בדילמה, במי צריך לטפל קודם, במה צריך להשקיע משאבים קודם.
זהבה גלאון: אין ספק שצריך לטפל באקלים החינוכי כולו בבית-הספר, במערכת של המורים והמנהלים, ובאותם מנהלים ששולחים לפסיכולוגים וכולי.
זהבה גלאון: אני חושבת שלגבי הנושא הזה, גם אם לא נעשה מספיק, וכנראה לא נעשה מספיק, או הייתי אומרת נעשה מעט מדי, אבל נראה לי שיכולה להימצא אוזן קשבת, או יכולה להתגלות הבנה בקרב הגורמים המופקדים.
זהבה גלאון: צריך לעבוד עליהם, צריך לדבר איתם, עם הממלכה או שרת החינוך, והסקר הזה לדעתי צריך להישלח מכאן על-ידי ראשי הוועדות לשרת החינוך ולכל הנוגעים בדבר, כי אלה דברים שצריך לטפל בהם במהירות.
זהבה גלאון: אני לא בטוחה שזה יסתדר מהיום למחר, אבל לדעתי אפשר לטפל בזה, להתעסק בזה, לגרום לשינוי התייחסות או להביא לשינוי, גם אם אטי, שינוי התייחסות במערכת החינוך.
זהבה גלאון: מה שמטריד אותי מאוד – וזה מתחבר לדברים שאמר צחי – לפני כמה שבועות קיבלתי מכתב מאוד-מאוד נוגע ללב, שהטריד אותי מאוד, בעיקר בגלל תחושת חוסר-האונים, שלא ידעתי מה לעשות עם זה.
זהבה גלאון: את המכתב כתב לי בחור ישיבה.
זהבה גלאון: כאן לא מדובר במערכת החינוך הפורמלית, לא מדובר במערכת החינוך הממלכתי-דתי.
זהבה גלאון: כלומר הסוגייה רחבה הרבה יותר.
זהבה גלאון: בחינוך הממלכתי-דתי יש כבר ניצנים ראשונים, בוודאי לא מספיקים, ושמענו על הבעיה של הנראוּת ועל ההשתקה.
זהבה גלאון: העניין הזה של רצון להמיר, הניסיונות להמרה בישיבות והכישופים והקללות – אין לי דרך אחרת להגדיר את זה – שמוטלים על אותם בחורים בישיבות, שכאשר הם באים לרבניהם לספר שהם חשים תחושות או שהם חושבים רחמנה ליצלן שהם אוהבים בנים או שהם הומוסקסואלים או חשים משהו כלפי חבר בישיבה שלהם – אין למי לפנות, אין שום מוצא.
זהבה גלאון: המכתב שקיבלתי היה כל-כך קשה, בעיקר בגלל תחושת חוסר-האונים.
זהבה גלאון: ברור לי שאי אפשר להשיג הכול, אי אפשר לשנות גם כאן, גם כאן, גם כאן, והמשאבים מוגבלים, וצריך כסף לארגון נוער, וכל-כך הרבה דברים צריך לעשות.
זהבה גלאון: אבל אני תוהה איזה מענה אפשר לתת לבחורים באותם ישיבות?
זהבה גלאון: עם מי אפשר לבוא בהידברות?
זהבה גלאון: מי צריך לקחת על עצמו את ההידברות הזאת, כדי להסביר, כדי שיבינו, כדי שיסירו את הקללות, החרמות והכישופים ולא ישלחו אותם לטיפולים אלו או אחרים?
זהבה גלאון: אני מודה שאני משאירה את זה כשאלה פתוחה.
זהבה גלאון: אין לי מענה, אין לי תשובה.
זהבה גלאון: זה מטריד אותי ואין לי פתרון.
זהבה גלאון: רציתי רק להעלות את זה לדיון.
זהבה גלאון: אני מתנצלת שאני צריכה לעזוב.
אברהם פורז: אני מציע שניתן לעוד מספר דוברים את רשות הדיבור, אבל ממש טלגרפית.
נלי שטיין: אני מדריכה ארצית בשפ"י, השירות הפסיכולוגי-ייעוצי.
נלי שטיין: אנא הרשה לי עוד דקה מעבר להערות טלגרפיות כי יש לי הרבה מה להגיד ואני מאוד מעורה בעניין.
אברהם פורז: כשאני אומר "טלגרפית" אני מתכוון בקצרה.
נלי שטיין: הקדמה קצרה, קודם כול אני שותפה הן לכאב, הן לתחושות ההחמצה והן לרצון ליצור שינוי.
נלי שטיין: אני זה הארגון שאני נמצאת מטעמו בוועדה הזאת, לא רק באופן אישי.
אברהם פורז: את פסיכולוגית במקצועך?
נלי שטיין: אני יועצת חינוכית במקצועי.
נלי שטיין: אני מדריכה לחינוך למיניות ולזוגיות ולחיי משפחה בפן הנורמטיבי, בפן הבריא, ואחד הנושאים הוא הומוסקסואליות ולסביות, הוא בהחלט מענייננו, ואני תיכף אראה ואפרט.
נלי שטיין: אני רוצה להגיד עוד אמירה, שיש בה אולי קצת גוון פוליטי.
נלי שטיין: אני מוצאת שהשיח על מיניות בכלל הוא שיח מושתק, גם על מיניות הטרוסקסואלית, ואני משערת שיש לזה הסברים חברתיים, ועל אחת כמה וכמה מיניות אלטרנטיבית.
נלי שטיין: אנחנו עושים מאמצים גדולים מאוד, וגם אותו חוזר מנכ"ל שהוזכר משנת 1999 מדבר על כך שלמעשה חלק ממה שנקרא כישורי חיים, להכין אנשים צעירים לקראת החיים, כי כולנו נולדנו מיניים, כולנו משפחתיים, וחלקנו בשלבים כאלה או אחרים זוגיים, זה חלק מכישורי חיים שמערכת החינוך כן מופקדת לפתח אותם.
נלי שטיין: רק לסבר את האוזן, יועצות מתחילות בשנתיים הראשונות לעבודתן מחויבות על-ידי השירות הפסיכולוגי ייעוצי בתוכנית הכשרה של כישורי חיים א' ו-ב', כאשר לקראת השנה הבאה, לפחות במחוז תל-אביב, בשנה ג' הנושא של מיניות יהיה המשך ישיר של התוכנית לכישורי חיים.
נלי שטיין: איך עובדים עם זה, מה עושים?
נלי שטיין: ברור לנו שנדרשת הכשרה.
נלי שטיין: אם מיניות הטרוסקסואלית היא נושא שעדיין לא מספיק מדובר, למרות החשיבות האנושית שבו לאיכות החיים של כל אחד מאתנו, וגם ברמה חברתית, על אחת כמה וכמה הנושאים ההומוסקסואליים, שנותנים את הגוון של הליברליות, של השוויון, של הסובלנות וכדומה.
נלי שטיין: נכון שיש חוברת, והיא מיושנת.
נלי שטיין: אנחנו מודעים לכך.
נלי שטיין: אנחנו נפתח מארז חדש, וזה כבר בעבודה, וגם נפרסם מידע וחומרים באתר האינטרנט.
נלי שטיין: אני יכולה לציין בסיפוק מסוים את שיתוף הפעולה עם גופי ההסברה העיקריים, כמו חוש"ן, שאנחנו עובדים איתם לפחות 4 שנים, וארגון הנוער הגאה והבית הפתוח בירושלים, שנוצר איתם קשר רק השנה, אבל הקשר הזה הניב מיד שיתוף פעולה.
נלי שטיין: אני רוצה לתת לכם כמה נתונים, ממש בקצרה.
אברהם פורז: את קצת מאריכה.
אברהם פורז: זה בוודאי מעניין, אבל יש כאן עוד כמה אנשים שרוצים לדבר והזמן קצר.
אברהם פורז: תאמרי משפט או שני משפטים אחרונים.
נלי שטיין: אנחנו גם מסתכלים על המגזר הערבי ועל היועצים במגזר הערבי, שאותם לא הזכרתי.
נלי שטיין: הם עברו הכשרה בעזרת חוש"ן בעכו בקיץ שעבר.
נלי שטיין: אתמול דיברתי עם דפנה מהבית הפתוח על קישור נוסף ונעשו קישורים גם בדצמבר.
נלי שטיין: אני רוצה לשאת אמירה אחת.
נלי שטיין: זה כמו אבן שזורקים למים ואולי רק המעגל הראשון הקטן נוצר.
נלי שטיין: אני בתחושה שבשנים האחרונות התהליך התחיל לזוז.
נלי שטיין: בשנים האחרונות מאות יועצות קיבלו הכשרה, וגם מורים וצוותי מורים, על-ידי חוש"ן.
נלי שטיין: אני מרגישה שאנחנו נותנים מענה, אם זה חוש"ן בפן שלו, אם זה ארגון הנוער הגאה בפן שלו, אם הבית הפתוח בחלק שלו שנותן מענה רק בירושלים.
נלי שטיין: אנחנו שוברים את הראש כיצד נוכל לחדור ולעבור עוד מכשול ועוד משוכה.
נלי שטיין: אני רוצה שתדעו שאנחנו אתכם.
נלי שטיין: תודה.
דן ינוביץ': אני מבקר מועצת התלמידים והנוער הארצית, ולצורך העניין שלושתנו מייצגים כאן את הגוף הנבחר המייצג את כלל התלמידים בישראל, שההומואים, הלסביות, הביסקסואלים והטרנסג'נדרים מהווים כ-10% ממנו, כלומר מגזר גדול למדי.
דן ינוביץ': אנחנו חושבים שהנתונים שהוצגו בסקר מדברים בעד עצמם ומראים תמונה קשה על המצב במערכת החינוך כיום.
דן ינוביץ': אנחנו חושבים שהנושא צריך להיות ברור יותר, מבחינת המסר שמשרד החינוך משדר.
דן ינוביץ': הנהלת משרד החינוך – והדבר כתוב בדפים שלפני
דן ינוביץ': כם – צריכה להוציא מסר חד-משמעי וברור למנהלי בתי-הספר, שמנחה אותם לפעול בשיתוף פעולה עם ארגונים של הקהילה ההומו-לסבית בתוך בתי-הספר, כי כשאין אמירה ברורה אז המנהל חושש: אולי תגובת משרד החינוך היא לא כזאת.
דן ינוביץ': צריכה להיות כאן אמירה חד-משמעית וברורה.
דן ינוביץ': פרט לחיזוק נושא הפתיחות והסובלנות כלפי הומואים ולסביות בתוך המערכת הפורמלית, יש גם התייחסות שלנו לנושא המערכת הבלתי פורמלית.
דן ינוביץ': לצורך העניין אנחנו מתייחסים כאן לארגון נוער גאה, שאירנה תאמר עליו מילה.
אירנה יעקופוב: אני מגיעה לכאן מכפר-סבא.
אירנה יעקופוב: באתי מטעם מועצת התלמידים והנוער הארצית, אבל אני גם חלק מארגון הנוער הגאה.
אירנה יעקופוב: רציתי לחזק של דבריו של יניב ויצמן, שאמר שאנחנו צריכים את המשאבים האלה, אנחנו צריכים תמיכה כלכלית, כי אין מה לעשות וזה כן חסר.
אירנה יעקופוב: בני הנוער שמים לב שחלק מהדברים חסרים, דברים שאי אפשר לתת.
אירנה יעקופוב: אני רוצה לספר קצת מה זה ארגון הנוער בשבילי, כבת נוער, שאין באמת שום היענות לצרכים שלי בבית-הספר ובכל מקום אחר.
אירנה יעקופוב: זה שונה מאוד מלהיות חלק מתנועת נוער או איזה ארגון אחר, כי אצלנו אכן מסירת מספר תעודת זהות והצורך להזדהות משמעם לצאת מהארון.
אירנה יעקופוב: זה קשה מאוד-מאוד לחלק מן החברים שלי, שהמשפחה לא יודעת עליהם, החברים לא יודעים עליהם.
אירנה יעקופוב: ארגון הנוער הוא בעצם המקום היחיד בו אנחנו באמת מרגישים שייכים, בדרך כלל.
אירנה יעקופוב: יש כאלה שהם מחוץ לארון ומקבלים אותם ומרגישים בנוח בבית-הספר ובמשפחה, אבל רובנו לא.
אירנה יעקופוב: יש מפגשים פעם בשבוע, שם מכירים אנשים אחרים, שאנחנו מרגישים שדומים לנו.
אירנה יעקופוב: יש איזו הזדהות שלא יצא לי להרגיש כדוגמתה בשום מקום אחר.
אירנה יעקופוב: לדעתי זה ארגון מאוד חשוב וכל-כך חבל שאין לו יותר תמיכה מצד משרד החינוך, מצד הממשלה, ושאין לו תמיכה מצד בית-הספר.
אירנה יעקופוב: כאשר מדברים אתנו בשיעורי חברה על כך שיש כל מיני מספרי טלפון לבני נוער במצוקה, וכאשר מדברים אתנו על כל מיני ארגונים אליהם אנחנו יכולים לפנות כאשר יש לנו בעיה, אף אחד לא מזכיר את ארגון הנוער הגאה, אף אחד לא אומר שקיים דבר כזה.
אירנה יעקופוב: אני רואה בבית-הספר שלי ובבתי-ספר של חברים, שכל נושא ההומוסקסואליות בכלל לא קיים.
אירנה יעקופוב: לדעתי זה חבל מאוד, כי אנחנו כן צריכים את היחס הזה, אנחנו כן חלק מן החברה וכן יש לנו צרכים שהם קצת מעבר כי החברה לא תמיד מקבלת אותנו.
דפנה סטרומזה: אני סגנית יושבת-ראש הבית הפתוח בירושלים.
דפנה סטרומזה: אני רוצה להתייחס לשלוש נקודות שנדמה לי שצריך לציין, לגבי המשך העבודה.
דפנה סטרומזה: נכון שהעבודה התחילה להיעשות ומרגישים שינוי, וזה משמעותי מאוד.
דפנה סטרומזה: בתקופה האחרונה היתה התחלה של עבודה מערכתית.
דפנה סטרומזה: לא מפגשים ספורדיים עם בתי-ספר שמוכנים להכניס אותנו, את שירות ההרצאות של הבית הפתוח או את חוש"ן, אלא עבודה מערכתית מול יועצות בתי-ספר למשל.
דפנה סטרומזה: המגמה הזאת חייבת להימשך ולהתגבר.
דפנה סטרומזה: לא יתכן שרק בתי-ספר שמסכימים להכניס אותנו ישמעו אותנו.
דפנה סטרומזה: זה חייב להיות חלק אינטגרלי מהתכנים בהכשרה של יועצות בתי-ספר, של מנהלים ומורים, כחלק מתוכנית הלימודים הכללית, חלק מהחומר שתלמידים נחשפים אליו באופן רגיל, כחלק נורמלי מהחינוך שלהם, כמו חינוך לשוויון וחינוך לדמוקרטיה וחינוך לקבלת האחר והשונה, וכן, חינוך על מיניות, וזה חלק ממיניות נורמלית ובריאה.
דפנה סטרומזה: זה דבר ראשון.
דפנה סטרומזה: דבר שני, הוזכר כאן, וצוין גם בסקר, שהגורם שתלמידים הכי פוחדים לפנות אליו או הכי חושבים שהתגובה תהיה שלילית זה אחיות בתי-הספר.
דפנה סטרומזה: כאן נכנסת במקביל החפיפה בין מערכת הבריאות למערכת החינוך.
דפנה סטרומזה: במערכת הבריאות זה צריך להיות חלק אינטגרלי מההכשרה.
דפנה סטרומזה: אם אנחנו מדברים על רפואה ראשונית או רפואת ילדים או פסיכיאטריה, הדברים צריכים להיכנס כחלק מההכשרה הנורמטיבית, באותה צורה, ובאופן מערכתי.
ג'רי לוינסון: אני פסיכולוג, יושב-ראש הבית הפתוח לשעבר.
ג'רי לוינסון: נהניתי מאוד מההרצאה של יואב, אולם יש רק משפט אחד שאמרת שאני חולק עליו, וזה שאמירות הומופוביות היום אינן פוליטיקלי-קורקט.
ג'רי לוינסון: בירושלים, העיר בה אנחנו יושבים, אמירות הומופוביות, התייחסות מפלה היא נחלת כל מגזרי האוכלוסייה – מזרחיים ומערביים, יהודים וערבים, דתיים וחילוניים, בלי יוצא מן הכלל.
ג'רי לוינסון: לפני זמן קצר נודע לי ששר הרווחה לשעבר, חבר הכנסת זבולון אורלב, מינה ועדה ציבורית לבדיקת מצב ילדים ובני נוער בסיכון ובמצוקה, בראשות פרופ' הלל שמידט.
ג'רי לוינסון: הוועדה הזאת עומדת להתכנס בקרוב למושב אחרון כדי להוציא מסקנות.
ג'רי לוינסון: נודע לי שהוועדה בחרה והחליטה באופן נחוש לא להתמקד ולא לעסוק בקהילה ההומו-לסבית, ללא כל נימוק.
ג'רי לוינסון: הדבר הזה חמור מאוד בעיניי, משום שיתכן שהמלצות הוועדה יניעו את משרדי הממשלה, היות וזאת ועדה ממלכתית, לשנות התייחסות ולהנהיג שורת תוכניות שייצרו שינוי ממשי לגבי מגזרי אוכלוסייה אחרים.
ג'רי לוינסון: אך זה לא יקרה לגבי הקהילה שלנו.
ג'רי לוינסון: אני מבקש מחברי הכנסת ומכל אנשי הציבור היושבים כאן, להתגייס כדי ללחוץ ולגרום לכך שהוועדה הממלכתית המכובדת הזאת אכן תשב שוב על המדוכה, תחקור, תסקור ותוציא מסקנות והמלצות לגבי הקהילה ההומו-לסבית, כי אני חושב שזה יכול לסייע מאוד לקהילה שלנו.
ג'רי לוינסון: להערכתנו דרושה התערבות ממלכתית במשרדי הרווחה, הבריאות והחינוך, וכן במוסדות להשכלה גבוהה כדי לשנות את המצב.
חנה ארנון: אני מארגון "תהילה", הורים לילדים הומו-לסביים, שקיים כבר 17 שנים בארץ.
חנה ארנון: יש לנו קבוצות תמיכה בכל הארץ.
חנה ארנון: אני מביאה את דברה של דבורה לי, שהיא אחת המחברות של הספר "אמא יש לי מה לספר לך".
חנה ארנון: זה הספר היחיד הקיים בעברית בנושא שלנו, על יחסים בין הורים וילדים.
חנה ארנון: אקרא רק את הפסקה האחרונה של הדברים שהיא שלחה לי.
חנה ארנון: היא היתה יועצת פסיכולוגית בבית-ספר.
חנה ארנון: "מניסיוני בעבודה עם מורים ומורות, יועצים ויועצות חינוכיים, הרוב אינם יודעים על ההומוסקסואליות יותר מהאיש ברחוב, ורק מעטים יכולים להדריך נער או נערה הבאים אליהם בבקשת עזרה.
חנה ארנון: כאשר פנינו להנהלות בתי-ספר בבקשה להקצות זמן להשתלמות מורים בנושא, או שלא נענינו כלל או שנענינו בתשובות כגון "אין זמן", או במקרה הטוב קיבלנו שעה להרצאה.
חנה ארנון: הרצאה אחת לתלמידים או לחדר המורים אינה מספיקה.
חנה ארנון: יש להכניס את הנושא לתוכנית הלימודים במסגרת קבלת השונה ולא במסגרת חינוך מיני, כי מדובר בזהות ולא רק במין.
חנה ארנון: המטרה היא לקבל את הנערה או הנער השונה ולהרגיש שווה".
רוני בריזון: אני רוצה להתנצל בפניכם על שבזמן שישבנו כאן, אפרופו אמירות הומופוביות, יצא יושב-ראש ש"ס בוועדת הכנסת וכינה את "יום הגאווה" – "יום הזוהמה".
רוני בריזון: אני מבקש להתנצל בפניכם.
רוני בריזון: אני מתבייש עד עמקי נשמתי שמן הבית הזה, שצריך להיות אור מנחה לכל האחרים, יוצאים דברים כאלה.
רוני בריזון: חבל לי מאוד שאלה הם הקולגות שלי.
רוני בריזון: אני מבקש את סליחתכם.
ערן לב: אגב, איפה חברי כנסת מהליכוד ומהעבודה?
ערן לב: גם הם לא נמצאים כאן.
אברהם פורז: יש להם ועידות.
נלי שטיין: נמנעתי מלומר את זה, אבל היות ואנשים אחרים כאן קראו להקצאת משאבים אחרת, בעצם היחידה בשפ"י היא יחידה קטנה מאוד.
נלי שטיין: בשנה שעברה היינו שתי מדריכות ארציות בלבד, והשנה היחידה גדלה ל-4-6 אנשים.
נלי שטיין: ברור שזה מספר לא סביר.
נלי שטיין: אם רוצים אותנו כפרטנרים, וכאמור אף אחד לא יכול להגיד שדלתנו סגורה, חייבים להקצות משאבים ולהגדיל את כוח האדם.
נלי שטיין: אחרת, לא נוכל לעזור.
ברק רג'ואן: אני בן נוער בתוך המערכת הזאת.
ברק רג'ואן: באתי לכאן במטרה להגיד דבר אחד.
ברק רג'ואן: כפי שאתם רואים, יש מי שיכול לעזור ויש איך לעזור.
ברק רג'ואן: מלמדים אותנו שהכנסת היא לב לבה של הדמוקרטיה הישראלית.
ברק רג'ואן: אז הנה, לב אל לב אני אומר לכם, תעזרו, תעשו משהו.
ברק רג'ואן: זה שאנחנו דנים ומבינים שזה חשוב, זה נהדר, אבל כל עוד משרד החינוך מתעלם מהנושא ולא מוציא איזו קריאה ברורה, יוצא שגם מורים שרוצים לעזור ולעשות עומדים נבוכים ולא יודעים מה לעשות.
ברק רג'ואן: כאשר אתם לא מזכירים את הזהות שלי כבן נוער במערכת, זה לא רק שהתעלמו ממני, אלא נותנים לי תחושה שאני לא לגיטימי, שאני לא בסדר ואני לא נורמלי.
ברק רג'ואן: חבל שדווקא מערכת החינוך נותנת לי את התחושה הזאת.
אברהם פורז: אני רוצה להציע את ההצעה הבאה לסיכום הדיון.
אברהם פורז: קודם כול, אני רוצה לומר לך שעצם קיום דיון בכנסת, שזוכה גם לתהודה תקשורתית, יש בו מסר חשוב מאוד, הייתי אומר לגיטימציה של כל הנושא, להעלות אותו, להציף אותו, לדבר עליו, ולא להציג אותו באיזה מקום כאיזו בעיה שצריך לטפל בה בדרך של מטפלים והמרות וכל הדברים האלה.
אברהם פורז: כך שעצם הדיון חשוב.
אברהם פורז: דיברנו כאן היום על מערכת החינוך, ולא על דברים אחרים, בכל מקרה הוועדה שלנו עוסקת בחינוך.
אברהם פורז: אני מציע שאנחנו נרכז את החומר ונעביר אותו לשרת החינוך, התרבות והספורט, ונבקש ממנה לדווח לשתי הוועדות בעוד פרק זמן מסוים איך היא מתכוונת להתמודד עם הבעיות שהועלו כאן, מה משרד החינוך באמצעות בתי-הספר רוצה לעשות.
אברהם פורז: נכון שעכשיו יש בעיות קשות במערכת החינוך – דוח דברת, פיטורי מורים, שביתות, ההשכלה הגבוהה ודברים אחרים – ובכל זאת גם בנושא הזה, כפי שהבנו כאן, המצב איננו מניח את הדעת, וזה ב-understatement, המצב רע, ומשרד החינוך צריך לתת את הדעת ולפעול למתן פתרון.
אתי לבני: בהמשך הדברים שאמר יושב-ראש ועדת החינוך, התרבות והספורט, לגבי הנושאים הספציפיים שהועלו כאן, אולי נוכל להפנות את תשומת הלב לנושא מימון ארגוני הנוער, לנושא הוועדה הממלכתית שמר ג'רי לוינסון הזכיר שצריכה להשלים את הפרק בנושא נוער בסיכון ואז יתכן שאפשר יהיה להשתמש בהמלצותיה, לנושא היועצות החינוכיות והאחיות.
אתי לבני: הדברים שהועלו כאן נרשמו ואנחנו ננסה באופן מרוכז וספציפי להתייחס אליהם.
אתי לבני: אנחנו הבית שלכם.
מיכל גמליאל: בוקר טוב לכולם, ברוכים הבאים לירושלים ותודה רבה.
מיכל גמליאל: שמי היו”ר גילה גמליאל ואני יו"ר ועדת הכנסת לקידום מעמד האישה בישראל בכנסת.
מיכל גמליאל: לעונג ולכבוד לי להציג את אורחת הכבוד שלנו, הברונית הלנה קנדי, חברת בית הלורדים, ראש המועצה הבריטית לתרבות ויו"ר הועדה לגנטיקה אנושית.
מיכל גמליאל: הלנה היא עורכת דין מובילה באנגליה ופועלת למען החוק ולמען זכויות הנשים.
מיכל גמליאל: אחרי שהצגתי בפניכם את הברונית הלנה קנדי, אני מבקשת שתציגו את עצמכן בפניה.
מיכל גמליאל: עברו בבקשה סביב השולחן ואמרו את שמכן ותפקידכן.
מיכל גמליאל: שמי גילה פינקלשטיין, הייתי מנהלת בית ספר תיכון בתל אביב.
מיכל גמליאל: אחרי הפסקה של למעלה מעשרים שנה יש לנו חברת כנסת.
מיכל גמליאל: היו לנו שתי חברות כנסת אחרות, נעמי דרור וטובה סנהדראי ואז הפסקה של 24 שנים.
מיכל גמליאל: שוב יש לנו חברות כנסת של המפד"ל אפשר לומר שהגברים לא רצו נשים במפלגה כחברות כנסת אבל נלחמנו על זה, קראנו לזה.
מיכל גמליאל: בקושי היו הישגים, אבל אנחנו כאן.
מיכל גמליאל: אני מרים גרבר, אני נשיאת הדסה ישראל ואנחנו תמיד עושות כל מה שאנחנו מרגישות שנכון לעשות, אנחנו מתעלמות מהכללים.
מיכל גמליאל: אני אספר לכם על הדסה, בדיוק הייתי בארצות הברית עם המועצה של הדסה ערבייה אחת שעובדת בהדסה אז אני אדבר על זה.
מיכל גמליאל: ארגון נהדר.
מיכל גמליאל: שלום, אני מיטל שפירא ואני סטודנטית למשפטים.
מיכל גמליאל: אלה גרא, עורכת דין.
מיכל גמליאל: אני מנכ"ל שדולת הנשים בישראל ואני אדבר מאוחר יותר.
הברונית הלנה קנדי: יש לך סיכה כמו שלי.
הברונית הלנה קנדי: קיבלתי אותה לפני כמה ימים ואמרתי, "איזו סיכה נהדרת.
הברונית הלנה קנדי: " היא קצת מיוחדת, קצת כמו מה שרואים את המלכה האם עונדת, וגם לך יש כזאת.
הברונית הלנה קנדי: המלכה האם היתה מסתובבת ואם היתה רואה דברים היא היתה אומרת, "איזו סיכה יפה" והיית מרגישה שאת חייבת להסיר אותה.
הברונית הלנה קנדי: פתאום הרגשתי שאני מתנהגת כמוה, הרגשתי שנתנו לי דברים.
גילה פינקלשטיין: לכבוד רב לנו שאת כאן.
גילה פינקלשטיין: אני רות סבאני, אני קשורה לשדולת הנשים ואני מתאמת מרכז המידע של שדולת הנשים.
גילה פינקלשטיין: אני מיכל כפרי ירדני, אני יועצת בכירה לשרת החינוך התרבות והספורט שהיא גם יו"ר ועדת הכנסת למעמד האישה.
גילה פינקלשטיין: אורית ליספין, אני חברת כ"ן נשים לפוליטיקה ויו"ר haludin לשעבר חברת מועצת עיריית הרצליה ולשעבר גם חברת הנהלת שדולת הנשים.
גילה פינקלשטיין: אני יו"ר כ"ן, כוח נשי לפוליטיקה, אנחנו ארגון לא-מפלגתי ומתמקדות במטרה אחת ובמטרה אחת בלבד, העצמת נשים בפוליטיקה.
גילה פינקלשטיין: אנחנו עובדות על מודעוּת ציבורית, החשיבות של נשים בפוליטיקה, לתמיכה בנשים פוליטיקאיות בכל מפלגה, לא משנה איזה ואנחנו תומכות בהן באמצעות סדנאות, ביצירת מצביעים, תומכות בנשים המצביעות לנשים וגם מתחילות בתוכנית בבתי הספר ללימוד סדר יום, פוליטיקה וממשל ליצירת מודעות אזרחית ואחריות אזרחית.
גילה פינקלשטיין: מירי זיו, מנכ"ל האגודה למלחמה בסרטן.