GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
רבקה שקד: אתה מוכן להכניס גם את מעשה מגונה לתוך הטרמינולוגיה.
נעמה בראור: אבל איך לקרוא לו?
נעמה בראור: מגע מיני?
אתי לבני: משטרה, אתם רוצים לומר משהו?
אבי אוליאל: לא, אני חושב שכל מה שקשור גם בנו אנחנו נקבל את זה, נשב אתם ונראה.
אבי אוליאל: אני לא משפטן.
ורד וינדמן: אם עסקינן בשפה, אז ארבע עשרה שנים ולא ארבע.
אתי לבני: טעות בעברית.
אתי לבני: ארבעה.
אתי לבני: יש עוד מישהו שרוצה להגיב?
אתי לבני: מאיפה אתם, מבית ספר כלשהו?
אתי לבני: מאיפה?
אתי לבני: עירוני ד'.
אתי לבני: אתם מכירים את הנושא?
אתי לבני: אתם רוצים להוסיף משהו?
אורית קמיר: מאוד חשוב לקדם את זה.
אורית קמיר: בשדולת הנשים בדיון מירב ישראלי, היא עו"ד שעוסקת בדברים האלה כל הזמן, סיפרה שהיא היתה בהדרכה בצבא למניעת הטרדה מינית.
אורית קמיר: והיא למדה ביטוי צבאי חדש.
אורית קמיר: היתה התלהבות מאוד גדולה ממנו.
אורית קמיר: היא אמרה שעכשיו יש פקודת צבא שלחייל אסור להתחיל עם חיילת ללא בירור מוקדם.
אורית קמיר: בירור מוקדם שזה אומר, לפני שאתה שולח ידיים תברר שהיא רוצה.
אורית קמיר: לזה קוראים עכשיו בירור מוקדם.
אורית קמיר: הצירוף מילים הזה יש לו את הכוח של ביטוי צבאי כזה שהוא קליט ואני חושבת שאפשר להדפיס אותו ולהשתמש בו.
הילה קרנר סולימן: זו התלונה של רוב השוביניסטים.
הילה קרנר סולימן: מה, עכשיו אני צריך לברר ....
אתי לבני: אני מאוד מודה לכולכם.
אתי לבני: אי אפשר לקחת רק טרמינולוגיה, נדמה לי.
אתי לבני: נדמה לי שאנחנו עולים כאן על הרבה מאוד מוקשים.
אתי לבני: ואנחנו יכולים לדרוך על כל מיני דברים שלא התכוונו אליהם.
אורית קמיר: אין סיבה שלא נוכל לעשות רפורמה כמו שהיתה באנגליה.
אתי לבני: זה לא איזה מין דבר חדשני ויוצא דופן.
רשף חן: אני שמתי לב בתהליך של המנהל הציבורי בכלל, שהדבר הגרוע שקורה פה כל הזמן זה התפסת מרובה.
רשף חן: כי מחליטים לעשות תיקון גדול אז מקימים ועדה.
רשף חן: הוועדה, כדי לקבוע מועדים צריכה שנתיים.
רשף חן: ואז אתה מקבל חוברת כזו גדולה, וזה עובר בין משרדי הממשלה, עד שמישהו בכלל קורא את זה.
רשף חן: מסובך מדי.
רשף חן: לא עושים מזה שום דבר.
רשף חן: אני מעדיף בעניין הזה קודם כל לעשות את זה.
רשף חן: אחר כך על זה אפשר יהיה להוסיף.
רשף חן: באותו סעיף ב' אפשר יהיה להוסיף, לתקן, לשנות.
רשף חן: נראה לי שזו גישה מעשית.
אתי לבני: תודה רבה לכולם ולהתראות בפגישות הבאות בנושא הזה.
אתי לבני: שלום לכולם, הנושא שלנו היום - המשמרת השנייה בבתי המשפט.
אתי לבני: התבקשתי לקיים דיון על הנושא הזה.
אתי לבני: דיון אחד שנקבע, נדחה ביוזמת המשתתפים.
אתי לבני: את הדיון הזה התבקשתי לדחות, והיתה הצדקה לדחות אותו, מאחר ואמא של השופטת עדנה בקנשטיין נפטרה.
אתי לבני: אני מבקשת פה מהוועדה לשלוח את תנחומינו לשופטת.
אתי לבני: כשהתחלתי לנסות לבדוק אם אפשר לדחות, הרבה מאוד אנשים שנמצאים כאן היום, כבר קבעו את סדרי היום, וביקשו ממני לא לדחות את הישיבה הזאת.
אתי לבני: לכן מטעם הנהלת בתי המשפט, נמצאת כאן עורכת הדין לאה רקובר.
אתי לבני: דיברתי עם מנהל בתי המשפט, השופט בועז אוקון, וקיבלתי את אישורו.
אתי לבני: הוא לא ישתתף, אבל היא תייצג את העמדה.
אתי לבני: הייתי שותפה בכובע הקודם כעורכת דין, בכל הדיונים, לא שהיו כל כך דיונים, לקראת המשמרת השנייה.
אתי לבני: השתתפתי גם בפגישה עם שר המשפטים דאז, השר שטרית, שבעצם בא ללשכת עורכי הדין והודיע, שהחל מ-1.1.2003 אנחנו מתחילים את המשמרת השנייה.
אתי לבני: ההתייעצות נעשתה עם לשכת עורכי הדין, ועם עורכי הדין, תוך כדי הישיבה הזאת של הוועד המרכזי.
אתי לבני: הובעה בה הרבה מורת רוח מצורת הניהול וההתנהלות.
אתי לבני: הוגש בג"צ, והוא נדחה כידוע, יחד עם הבעת ביקורת של בית המשפט העליון על צורת ההתנהלות.
אתי לבני: נדמה לי שאנחנו נמצאים שנתיים מהתחלת הניסוי, או הפיילוט הזה.
אתי לבני: בתל אביב התחילו בינואר 2003, מייד נשמע את הדברים.
אתי לבני: יש לנו מספיק זמן כדי לדון בעניין הזה.
אתי לבני: האכסניה של הוועדה הזאת למעמד האשה, היא מכיוון שראינו אז בהנהלת המשמרת השנייה, פגיעה מאוד משמעותית בעורכות הדין כעורכות דין, בניהול החיים שלהן, ביכולת שלהן לתפקד, בעיקר עורכות הדין בעלות המשפחה, בעלות הילדים הקטנים.
אתי לבני: אתם יודעים שרוב עורכי הדין הם בעלי ותק של שש-שבע שנים, ועורכות הדין כמובן.
אתי לבני: פגיעה משמעותית ובלתי מידתית, היו אלטרנטיבות אחרות שהעלנו בישיבות.
אתי לבני: בואו נשמע למה הגענו, מה המסקנות.
אתי לבני: האם זה הוכיח את עצמו?
אתי לבני: איזה דוגמאות אחרות יש במחוזות אחרים, כמו ששמענו בחיפה, עליו דיברתי עם יושבת ראש הוועדה.
אתי לבני: נפתח את זה לדיון, וננסה להוציא מסקנות, כי יכול להיות שהניסוי הזה לא הוכיח את עצמו.
גילה פינקלשטיין: מאחר ויש לי הרבה תלמידות בוגרות, שהן עורכות דין, הן התחילו להתקשר אלי.
גילה פינקלשטיין: את עכשיו בכנסת, תעזרי לנו.
גילה פינקלשטיין: אמרתי, מה קרה לכן?
גילה פינקלשטיין: הן אומרות, עוד מעט המקצוע שלנו הופך להיות מקצוע גברי בלבד.
גילה פינקלשטיין: סיפרה לי אחת מעורכות הדין החריפות מאוד, היא אומרת, כאשר אני הולכת לראיון חדש, אומרים לי, יש לך ילדים קטנים?
גילה פינקלשטיין: אני שואלת מה זה קשור, כי העבודה היא גם אחר הצהרים.
גילה פינקלשטיין: היא אומרת, קודם תדאגו שיפתחו את בתי הספר, ואת משרדי הממשלה אחר הצהריים.
גילה פינקלשטיין: אז אני אוכל לבוא אחר הצהריים לעבוד פה.
גילה פינקלשטיין: והיא אומרת, לא רק שיש הבדלים, פערי שכר, עכשיו גם תנאי העבודה.
גילה פינקלשטיין: אם אנחנו לא נשבור את הכלים, ונפגין נגד זה, ולא נרשה שהמדיניות הזאת תיושם, שזאת מדיניות שגויה, ויפה שעה אחת קודם למנוע אותה, אז מקצוע עורך דין יהיה בלעדי לגברים, וחבל.
גילה פינקלשטיין: כי יש כל כך הרבה עורכות דין מוצלחות, יושבת לידי אחת.
גילה פינקלשטיין: זה המקום, מכאן זה צריך לצאת.
גילה פינקלשטיין: אתי אמרה לי שזה הנושא בשבוע שעבר, ואני שמעתי את זה כבר מעורכות דין שכואב להן, ושאנחנו חייבות למנוע את זה.
גילה פינקלשטיין: מהחדר הזה צריכה לצאת צעקה.
אתי לבני: בואי נצעק אחרי הדיון.
גילה פינקלשטיין: המדיניות שגויה, וחייבים לפעול נגדה, ויפה שעה אחת קודם.
רחל בן-ארי: אדבר קודם באופן כללי כנציגת לשכת עורכי דין, ואחר כך אתייחס ספציפית לחיפה.
רחל בן-ארי: כל הרעיון הזה נולד בחטא, במובן זה של משהו כל כך משמעותי באורחות החיים של חיי המשפט, נעשה בצורה חד-צדדית על ידי משרד המשפטים והנהלת בתי המשפט והשופטים, וכאילו עורכי הדין הם לא חלק מכל התהליך הזה.
רחל בן-ארי: הונחתה עליהם הגזרה שמעכשיו תיקים מסויימים בתל-אביב, זה הוגדר אז כפיילוט.
רחל בן-ארי: אנחנו יודעים את גורלם של הפיילוטים, ושל הזמניות של הדברים.
רחל בן-ארי: מהיום למחר, אתם גם מוזמנים לשעות דיונים מוזרות, של חמש ושש, ושבע, ושמונה, ועד לתשע בערב.
רחל בן-ארי: אם זה נוח לכם, לא נוח לכם, מתאים לכם, לא מתאים לכם, יש לכם מה לומר, אין לכם מה לומר, בכלל לא מעניין.
רחל בן-ארי: יש משהו בתהליך קבלת ההחלטות שהיה מאוד לקוי, ומאוד מאכזב במובן זה שהמערכת המשפטית היא של כולנו, היא של הציבור, היא נכס של הציבור.
רחל בן-ארי: היא לא של אף אחד באופן פרטי, לא של משרד המשפטים, לא של שר זה או אחר, ולא של מנהל בתי המשפט זה או אחר.
רחל בן-ארי: לשכת עורכי הדין היא חלק אינטגרלי מתוך המערכת הזאת, ולא יעלה על הדעת שייערך שינוי כל כך משמעותי בתוך המערכת, ולשכת עורכי הדין לא תהיה בתוך התהליך, ולא תהיה גורם מייעץ, וגורם שמתחשבים במה שיש לו לומר.
רחל בן-ארי: אפשר להגיע להסכמה, אפשר לא להגיע להסכמה, ואז השאלה אחרת.
רחל בן-ארי: אבל אי אפשר לדלג על השלב הזה של ההיוועצות, ושל שמיעת ההערות.
רחל בן-ארי: אני בדרך כלל לא הולכת אחורה עם נושאים, אלא מנסה ללכת איתם קדימה.
רחל בן-ארי: בעניין הזה אני כן מוצאת לנכון להדגיש את זה, כי אני חושבת שחלק גדול ממה שהתפתח אחר כך, הוא חלק של מטענים שבעצם התעוררו כתוצאה מכל הפגם הזה בתהליך, ושהם כן ניתנים ובקלות ניתנים לפתרון.
רחל בן-ארי: אנחנו בוועדה לקידום מעמד האשה, ואני חושבת שהבעיה היא לא בעיה של עורכות דין ואמהות נקודה.
רחל בן-ארי: מהמקום שלי כאשה וכאם, לא הייתי רוצה כך להציג את העניין.
רחל בן-ארי: הייתי רוצה להסתכל עליו בצורה יותר רחבה ויותר שיוויונית.
רחל בן-ארי: ראשית, יש היום, ואנחנו צריכות לברך על כך, שבמסגרת המאבק לשיוויון, שעוד רחוק מלהיות בסוף הדרך, אנחנו במצב שכבר הרבה מאוד עורכי דין אבות צעירים, רוצים הם להיות אחר הצהריים עם הילדים.
רחל בן-ארי: אנחנו לא נתקדם הרבה, אם נמשיך לדבר כאילו זו בעיה רק של הנשים, לא, זו בעיה חברתית של כולנו.
רחל בן-ארי: יש עורכות דין רבות, שמתוך בחירה עובדות אחר הצהריים, זה לא משנה אם הן עובדות בליטיגציה או לא.
רחל בן-ארי: אבל הדגש שלי הוא על זה שהן עושות את זה מתוך בחירה.
רחל בן-ארי: אם זאת בחירתן, מצויין.
רחל בן-ארי: באופן שנעשה הדבר כאן, שללו בעצם מעורכי הדין את הבחירה מתי, באיזה שעות הם יכולים לעבוד.
רחל בן-ארי: מכיוון שבתי המשפט כפו עליהם, שאם אתה רוצה להמשיך להתעסק בליטיגציה, הרי שגם אתה צריך לפנות לך שעות של אחר הצהריים.
רחל בן-ארי: חבר'ה, זה לא אחר הצהריים, זה ערב, וזה עד לילה.
גילה פינקלשטיין: למה לא פותחים את משרדי הממשלה בשעה ארבע, חמש?
רחל בן-ארי: לקחו ובחרו תחומים שלא מעורב בהם השירות הציבורי, וזה נורא קל ללכת לכפות על הסקטור הפרטי, בלי לשאול אותו ובלי להתחשב בדעתו.
רחל בן-ארי: ולכן זה דבר שנעשה בצורה מאוד מאוד שגויה, והוא פסול מתחילתו.
רחל בן-ארי: הסיבה שכל הסיפור התחיל, כפי שהיא הוצגה לנו, ואני מאמינה שזו הסיבה האמיתית, העומס הרב על בתי המשפט.
רחל בן-ארי: יש תקציב מוגבל, ולכן יש תקציב, גם זה בדוחק, אבל יש תקציב לתקנים נוספים של שופטים, אבל אין תקציב לאולמות נוספים.
רחל בן-ארי: בואו נזכור שכל הסיפור הוא סיפור כלכלי, אני לא ממעיטה מהשיקול הכלכלי, אבל יש איזונים בין שיקולים.
רחל בן-ארי: אז כשבצד אחד יש שיקולים כלכליים, בסופו של דבר על סכומים – אין לי נתונים, אבל כולנו מבינים שאלה לא סכומים שבשמיים.
רחל בן-ארי: עלויות של שופטים הן עלויות גדולות, ולעומת זאת לשכור חמישה אולמות, בהנחה שהאולמות הנוכחיים לא מספיקים, וגם על זה יש לי מה לומר.
רחל בן-ארי: לשכור עוד כמה אולמות, במחוז כזה או אחר, ששם יש איזושהי מצוקה של אולמות, זה מחיר, אבל זה מחיר שמול זה אתה שם את כל מה שתיארתי קודם, את כל ההנחתה הזאת, ואת כל ההתערבות החד-צדדית באורחות החיים הפרטיים של עורכי הדין, אני בכלל לא יכולה לשים את שני השיקולים האלה על כף מאזניים אחת, ולא לראות בעצם מה שוקל יותר.
רחל בן-ארי: כולנו מסתובבים, או חלקנו מסתובבים בבתי משפט.
רחל בן-ארי: המחזה בשעה אחת-עשרה, שתים-עשרה, שאולמות אחד אחרי השנים ריקים, לפחות אני יכולה להגיד את זה על תל אביב וחיפה, הוא מחזה יום יומי.
רחל בן-ארי: יכול להיות שבהתנהלות הפנימית שופטים יוצאים לשבתון, שופטים שיש להם אולמות יוצאים לשבתון.
רחל בן-ארי: יש שופטים שיושבים בהרכבים, אז האולמות שלהם בזמן שהם בהרכבים פנויים.
רחל בן-ארי: אני חושבת שאפשר טיפה יותר להתאמץ, ואני לא מתיימרת להיות מנהל בתי המשפט, לא מנהלת ולא נשיאה בשום מקום.
רחל בן-ארי: אבל נדמה מהצד, לא ערכתי בדיקה יסודית בעניין הזה, שקצת יותר הקפדה בניהול, וניסיון יותר חזק ויותר קפדני בעניין הזה, יכול לפתור את הבעיה ומבלי לבחור בפתרון שאולי יותר קל, שעורכי הדין מהבוקר עד הלילה, זמנם בידי בתי המשפט.
רחל בן-ארי: יש לזכור ששופטים שהתמנו למשמרת שנייה, הם שופטים שאינם עובדים משמרת בוקר.
רחל בן-ארי: הם באים בשעה שלוש למשמרת, מבחינתם מהמשמרת הראשונה.
רחל בן-ארי: עורך הדין יכול לקבל תיק בבוקר, ויכול לקבל תיק אחר הצהריים.
רחל בן-ארי: נושא נוסף, אני חושבת שיש איזושהי זילות בהליך המשפטי עצמו, כאשר מזמינים לישיבות ולערכאות משפטיות בשעות הערב.
רחל בן-ארי: עם כל הכבוד, אנחנו לא מכונות, הצדק גם צריך להיראות.
רחל בן-ארי: דיון צריך לתת לו את הזמן, צריך לתת לו את מה שהוא צריך, את אותם משאבים.
רחל בן-ארי: ייצוג צריך להיות ייצוג רציני ואחראי, וייצוג ערני.
רחל בן-ארי: הערנות בשעה שבע-שמונה בערב היא מוגבלת.
רחל בן-ארי: כל זה באשר לעניין העקרוני של משמרת שנייה, שאני חושבת שהוא לא מידתי, אם אנחנו כבר מדברים במלים משפטיות, לחלוטין לא מידתי, הוא מיותר.
רחל בן-ארי: חלק מהדברים שאני אומרת, הם לא רלבנטיים, כי העניין עבר מבחן משפטי.
רחל בן-ארי: ולצערי הרב, הבג"צ של הלשכה נכשל, כלומר נדחה.
רחל בן-ארי: יש שם הערות לגבי עצם התהליך, אבל לגופו של עניין, המשמרת השנייה קיבל את הגושפנקא המשפטית, זה נתון וזה בג"צ, ואנחנו כמובן מכבדים את החלטות בג"צ וממשיכים לכבד אותן, בין אם אנחנו מרוצים מהן, ובין אם לא.
רחל בן-ארי: כשהבג"צ ניתן, אז עלה הצורך, או עלה הרעיון של הנהלת בתי המשפט להרחיב את המשמרת השנייה לגבי בית משפט השלום בחיפה.
רחל בן-ארי: ואז בין אם כתוצאה מאותה הערה והבג"צ איך צריך להתנהל ההליך הזה, ובין מסיבות אחרות, נעשה הדבר בצורה אחרת.
רחל בן-ארי: נערכה ישיבה יחד איתי כראש לשכת עורכי הדין בחיפה, יחד עם הנשיא בחיפה, מנהל בתי המשפט היוצא דאז, והנכנס.
רחל בן-ארי: זה היה לפני שהשופט בועז אוקון נכנס לתפקיד, אבל כבר ידעו שהוא עומד לקבל את התפקיד.
רחל בן-ארי: ישיבה ראשונה היתה אצל הנשיא ברק, אחר כך היו ישיבות פנימיות בינינו.
רחל בן-ארי: אני באמת מציינת בסיפוק רב, אני העליתי שוב שם את הרעיון שהלשכה דיברה עליו כל הזמן, בואו נעשה את זה, אנחנו גם רוצים להיות שותפים למאבק בהקלת העומס על בתי המשפט.
רחל בן-ארי: אנחנו ארגון אחראי, אנחנו לא רק איגוד מקצועי שדואג לשעות העבודה של החברים שלנו.
רחל בן-ארי: אנחנו כן חושבים שיש לנו מה לתרום, ומה לעשות, ככל שמדובר על הקלת עומס על בתי המשפט.
רחל בן-ארי: אבל בואו נחזור לרעיון שבזמנו לא קיבלתם, והוא שנתנה את הכל בהסכמת עורכי הדין משני הצדדים.
רחל בן-ארי: כלומר, שכל האלמנט של ההנחתה, ושל החד-צדדיות אנחנו ננטרל אותו, נפנה לעורכי הדין, נסביר להם את החשיבות, נסביר להם את המשמעות.
רחל בן-ארי: זה לא סוד, אנחנו לא נסתיר פה דברים שהרבה מאוד עורכי דין, ומשרדי ליטיגציה עובדים עד שעות מאוחרות גם כך.
רחל בן-ארי: אתם מחלקים את הזמנים בין ליטיגציה לבין מפגש עם לקוחות וכו'.
רחל בן-ארי: אבל נציע להם, בואו תחשבו גם על האפשרות שכן תשתתפו בדיונים אחר הצהריים, בין אם אין לכם בבוקר שום התדיינות, ובין מכל טעם אחר.
רחל בן-ארי: אבל נשתית את זה על הרעיון ועל העיקרון שבעיניי הוא קדוש בכל הסיפור הזה והוא הבחירה, אפשרות ההסכמה.
רחל בן-ארי: זה לא משנה אם זה עורכות דין, או עורכי דין.
רחל בן-ארי: אם עורכת הדין מתאים לה, יש לה סידור לילד, או בעלה נמצא עם הילד, או כל סידור אחר, מצויין.
רחל בן-ארי: אם לא מתאים לה, גם מצויין, רק אל תכפו עלינו.
רחל בן-ארי: הרעיון הזה התקבל, בחיפה יש לנו משמרת שנייה.
רחל בן-ארי: היא משמרת שנייה שמותנית בהסכמה.
רחל בן-ארי: אנחנו הגענו גם לטופסולוגיה מוסכמת על הנהלת בתי המשפט, משרד המשפטים, ונשיא בית משפט השלום בחיפה, ומזכירות של בית משפט השלום.
רחל בן-ארי: אנחנו עובדים אחרת, בטופס פתיחת הליך, עורך הדין מציין אם הוא מסכים שזה יהיה במשמרת שנייה, כן או לא.
רחל בן-ארי: הנתבע, כאשר הוא מקבל את ההזמנה לדין לאותו תיק שהתובע ביקש שזה יהיה במשמרת שנייה, יש לו תוספת בטופס הזמנה לדין, שבו מופנית תשומת ליבו לכך, שזה במשמרת שנייה.
רחל בן-ארי: ואם זה לא מתאים לו, אנא אתה יכול להודיע, ודי בנימוקי נוחות.
רחל בן-ארי: זה דבר מאוד משמעותי.
רחל בן-ארי: אתה לא צריך להמציא תירוצים.
רחל בן-ארי: אף אחד לא צריך להיות פתאום חולה במשפחה, ואף אחד לא צריך למות במשפחה, ולא צריך להיות לך פתאום עשרה דיונים באותו יום, לא.
רחל בן-ארי: אתה לא צריך תירוצים, אתה לא צריך סיבות.
רחל בן-ארי: אחת מהסיבות המספקות הן, שפשוט זה לא נוח.
רחל בן-ארי: יש כיבוד של המערכת לזה שלא נוח בשעות אחר הצהריים לעורך דין לנהל תיק, זה נימוק בשביל שהתיק לא יתנהל אחר הצהריים, לא פחות מזה ולא יותר מזה.
רחל בן-ארי: העסק עובד בצורה מסויימת, זה לא שאלפי תיקים - - -
אתי לבני: כמה תיקים יש?
אתי לבני: תני לנו קצת נתונים.
רחל בן-ארי: על חיפה אין לי נתונים.
רחל בן-ארי: על תל-אביב יש נתונים, ולאה תביא אותם.
רחל בן-ארי: אין הרבה שופטים שיושבים אחר הצהריים, אבל יש שופטים, ומתנהלים דיונים אחר הצהריים.
רחל בן-ארי: אם את שואלת אותי במבחן התוצאה, והשורה התחתונה, לדעתי אין מקום למשמרת השנייה.
רחל בן-ארי: אני חושבת שעדיף להשקיע את האנרגיות ומשאבים נוספים ביעילות מסויימת, במציאת אולמות לאותם שופטים שכן התמנו על התקן של המשמרת השנייה.
רחל בן-ארי: גם במשמרת ראשונה, יש הרבה מאוד דיונים שמתארכים עד ארבע אחר הצהריים.
רחל בן-ארי: לשכת עורכי הדין בחיפה נתנה את הסכמתה לדיונים עד ארבע אחר הצהריים, גם מתוך איזשהו איזון נכון בין הדברים.
רחל בן-ארי: יש לחץ גדול בפלילי, אי אפשר לעמוד בשעות האחרות.
רחל בן-ארי: אמרנו, בסדר, יהיו דיונים אחרי ארבע אחר הצהריים.
רחל בן-ארי: יש לנו סיכום עם נשיא בית המשפט המחוזי, מה שנקרא אצלנו בהווי המקומי כלל ארבע.
רחל בן-ארי: כאשר מגיעה השעה ארבע, ואם אין הסכמה של עורכי הדין, אין המשך דיונים במחוזי אחרי השעה ארבע.
רחל בן-ארי: אנחנו יודעים שגם בערכאות אחרות בבתי משפט אחרים, יש דיונים לפעמים אחר הצהריים, אבל של עורכי הדין שמופיעים, שהם מסכימים.
רחל בן-ארי: יש תחומים בתביעות קטנות ובהוצאה לפועל, שמימים ימימה הם בשעות אחר הצהריים, לא בשעות שמונה תשע בערב, אבל בשעות של ארבע, חמש אחר הצהריים, וגם תעבורה.
רחל בן-ארי: המערכת התרגלה לזה, ויכול להיות שמלכתחילה עורכי הדין שמתעסקים בזה, קיבלו את זה כמצב נתון, והם יודעים שזה חלק מהעניין.
רחל בן-ארי: בהגינות אני רוצה לומר, שלא קיבלתי על כך תלונות.
רחל בן-ארי: אני לא יודעת אם כולם מאושרים מזה, אבל לא קיבלתי על כך תלונות.
רחל בן-ארי: אני חושבת שצריך לרדת מהרעיון, אם מתעקשים עליו, אז הדרך הנכונה היא לעשות אותו במודל שלנו שהוא מודל של הסכמה, והכל נעשה בשיתוף פעולה.
רחל בן-ארי: אנחנו הבאנו לכם את החוברות שלנו שתראו שלשכת עורכי הדין כן עושה נפשות לעורכי דין.
רחל בן-ארי: אם זה מתאים לכם, בואו תנו יד, נמלא את המכסות של אותם שופטים, ולא נצטרך להגיע לתוצאות של הנחתה על מי שזה לא נוח לו.
רחל בן-ארי: זה הרעיון.
רחל בן-ארי: יש פה שיתוף פעולה, יש פה מהלך נכון.
רחל בן-ארי: כשעושים דברים ברוח טובה, ומתוך אינטרס משותף, ושומעים את כולם, ונותנים את הכבוד אחד לשני, אז אפשר לעשות הרבה דברים.
אתי לבני: אנחנו רק לא יודעים אם זה מצדיק את עצמו.
רחל בן-ארי: לדעתי זה לא מצדיק את עצמו, וזה מיותר לגמרי.
ציפורה גורדין: אני רוצה לחדד מספר דברים.
ציפורה גורדין: אני ראש צוות קידום עורכות דין, בוועדה לקידום עורכות דין בתל אביב.
ציפורה גורדין: הייתי דוחה על הסף את העניין בהסכמה, ומבקשת לבטל את כל העניין, את המשמרת השנייה, ולהשאיר שעות נצברות עד השעה ארבע, שזה בהחלט אפקטיבי.
ציפורה גורדין: קודם כל מדובר באשה, אם לילדים.
ציפורה גורדין: יש בעייתיות, בין אם היא מוציאה את הילד מהגן, ובין אם אומרים, תשמעי, את מחפשת שיוויוניות, והבעל יכול להוציא את הילד, לסירוגין היא צריכה להוציא אותו מן הגן.
ציפורה גורדין: העניין הזה מונע מבעדה, היא אינה יכולה להיות חלק אינטגרלי ממשרד, גם כעורכת דין זוטרה, משרד עורך דין פרטי, גם כעורכת דין שותפה.
ציפורה גורדין: בכל משרד פרטי היא אינה יכולה ליטול חלק, ואז זה נופל על הסף, והיא אינה יכולה לעבוד.
ציפורה גורדין: דבר שני, אם היא עורכת דין שבאה לחפש עבודה, אני מדברת כאם, סיכויי קבלתה נופלים, או שהם קטנים ביחס לעורך דין אחר שמגיע.
ציפורה גורדין: הוא שואל אותה, את רוצה להתקבל לעבודה, את יודעת שעד ארבע ועד עשר בלילה תצטרכי להישאר פעמים רבות, ולהשתתף בליטיגציה.
ציפורה גורדין: היא אומרת, אינני יכולה, פשוט אני אם לילדים, אני עד ארבע מוכנה להישאר.
ציפורה גורדין: לפיכך, על הסף סיכויי קבלתה לעבודה נופלים.
ציפורה גורדין: סדר העבודה של עורכי דין במהלך היום גם כן אינו מסודר.
ציפורה גורדין: לא יכולים לקבל לקוחות.
ציפורה גורדין: עובדים עד השעה שתיים, אם זה משרד שותפים, או משרד שיש עורכי דין זוטרים.
ציפורה גורדין: משרד פרטי שאני למשל מנהלת בעצמי, אינני יכולה לנהל אותו, כיוון שאחר הצהריים – הרבה פעמים קיבלתי משמרת שנייה, ואני לא יכולה לקבל לקוחות.
ציפורה גורדין: אני דוחה אותם לסוף השבוע.
ציפורה גורדין: זה מוריד מרמתם של עורכי הדין, גם כלפי הלקוחות.
ציפורה גורדין: כשעורך דין בא לחקור בשעות הערב, כאשר השופט אינו עירני, וגם עורכי הדין אינם עירניים, יש פה בעייתיות מהותית.
ציפורה גורדין: הלקוח עצמו לא מבין בעצם מה מתנהל.
ציפורה גורדין: אי אפשר לערוך חקירה, אי אפשר לערוך שלב הוכחות בשעות הללו.
ציפורה גורדין: ליטיגציות בנזיקין, ההוכחות בשעות הערב הן רבות מנסיוני.
ציפורה גורדין: לגבי השופטים – נכון שיש פה עניין של תקנים שאי אפשר לקחת מהם את זה, וצריכים למצוא להם מינוי שעות הבוקר.
ציפורה גורדין: כפי שהעלתה פה חברתי, אפשר בהחלט להעביר אותם, וליצור במקום ואקום בשעות הצהריים, למלא את הואקום הזה באמצעות אותם שופטים, שיהיה יותר דחוס עד השעה ארבע אחר הצהריים.
ציפורה גורדין: יש עוד מגמה על ידי השופטים, בפרט לגבי המשפט מה שלא קורה בבוקר, להביא לידי פשרה בין הצדדים, או גישור עד כדי יצירת לחץ.
ציפורה גורדין: זו המגמה של שופטים במשמרת שנייה.
ציפורה גורדין: זה קורה אחר הצהריים הרבה, אני נמצאת שם הרבה, ואני רואה את זה.
ציפורה גורדין: הם רוצים לסיים תיקים, בכל צורה שהיא, מבלי להגיע לשלב ההוכחות.
ציפורה גורדין: וזה מפני שקשה לנהל את ההוכחות אחר הצהריים.
שמרית רגב: אני רוצה לחדד את הדברים שרחלי אמרה, וקצת להוסיף עליהם.
שמרית רגב: ההתייחסות צריכה להיות שיוויונית.
שמרית רגב: מדובר פה בבעייה כללית של עורכי הדין, לא רק של נשים.
שמרית רגב: אבל בפועל המצב הוא כזה, שרוב הנשים עדיין הן האמהות, הן נושאות בנטל המשפחה, ולכן עלינו להתייחס למצב כמות שהוא היום, ולא כמו שהיינו רוצות לראות אותו.
שמרית רגב: בפועל היום עדיין המשמרת השנייה שמה נשים בעמדה נחותה יותר, ותמנע מהן באמת לקבל ולהתקבל למקומות עבודה.
אתי לבני: זה דיון שיכול היה להיערך לפני שנתיים.
אתי לבני: אני רוצה לעשות את הדיון הזה היום.
אתי לבני: לשמוע מסקנות, מה קרה, מניסיון אישי שלכם.
אתי לבני: מה נעשה בתקופה הזאת.
אתי לבני: כל הטענות הועלו ולא התקבלו.
אתי לבני: בואו נשמע עכשיו מה קרה אחרי תקופת מה, איזה מסקנות יש לנו.
ציפורה גורדין: אני חייבת לחדד מקרה של חברה, שהגישה בקשות לדחות.
ציפורה גורדין: היא לא יכלה לעבוד אחר הצהריים, ומה שקרה שהם לא קיבלו את זה.
ציפורה גורדין: הם דחו את בקשותיה, אמרו, תמצאי סידור לילדים ותגיעי.
יהודית ארד: המקרה שלי הוא יותר קיצוני.
אתי לבני: את התחלת את הבג"צ לבית המשפט העליון, ואחר כך הלשכה הצטרפה אליך, נדמה לי.
יהודית ארד: לא, לא היה בג"צ.
יהודית ארד: הבג"צ של הלשכה, הוא בג"צ עקרוני בנושא של משמרת אחר הצהריים בכלל, ואני אישית חושבת שהוא בכלל לא כישלון.
יהודית ארד: כיוון שבמפורש יש שם קטעים שאני ציטטתי אותם מספר פעמים, שיש להתחשב לגופו של עניין בכל מקרה, ובבקשות של עורכי הדין.
יהודית ארד: מכיוון שהם גם בעצמם הבינו שזה עשה ואל תעבור, זה לא ייתכן.
יהודית ארד: המצב בפועל מאז אותה החלטה שאימצו להם הנהלת בתי המשפט באופן סלקטיבי על ידי הנשיאים, הוציאו החלטה מפורשת, אין בקשות להעברת דיונים שנקבעו לאחר הצהריים בבוקר, אין.
יהודית ארד: וזה פשוט עבר, וזו הנחייה לכל השופטים, לא יעזור שום דבר.
יהודית ארד: בתחילת הימים של המשמרת השנייה, בכל פעם שהגשתי בקשה, הגשתי בקשה לנשיאה.
יהודית ארד: בזמנו זה היה אצל דן ארבל, הוא בהחלט קיבל כל בקשה באופן אישי, והעביר לדיון מאחר הצהריים לבוקר.
יהודית ארד: הנשיאה עדנה בקנשטיין, בשלב יותר מאוחר פנתה אל השופטים שקיבלו את התיק של אחר הצהריים, וביקשה מהם לדון באחת.
יהודית ארד: אני מספרת סיפורים אישיים, כדי שתראו איך זה עובד בשטח.
יהודית ארד: היה דיון שנקבע לארבע, חמש, והעבירו את זה לשעה אחת.
יהודית ארד: השופט התכבד והגיע בשעה אחת, אז למזלי זה היה גם שופט צעיר ורענן, היה פתוח, בהחלט היה לו לא נוח, והצטרכו לחפש חדר של שופט שסיים את ההתדיינות, אבל עשו את זה, וזה בהחלט בסדר.
יהודית ארד: באחת אפשר להתדיין, בשתיים.
יהודית ארד: הלא כשנכנסים להוכחות גם בבוקר יוצאים בשעה מאוחרת.
יהודית ארד: אבל זה נגמר, אין יותר.
יהודית ארד: בפעם הראשונה שביקשתי, נקלעתי לבעיה בריאותית של סוכר ברמה גבוהה, ולחץ דם.
יהודית ארד: ביקשתי שאני לא יכולה להתדיין אחר הצהריים.
יהודית ארד: פשוט אני לא מתפקדת במיטבי אחר הצהריים, זו בעיה אישית שלי, אפילו לא ראיתי את זה כנס דגל של אף אחד.
יהודית ארד: פניתי שוב.
יהודית ארד: חד-משמעית אין דבר כזה גברתי.
יהודית ארד: הפניתי מכתב גם לשופט בועז אוקון, הוא בהחלט קיבל בהבנה גדולה מאוד, וענה לי שהוא יבדוק את זה לשורשו של עניין, שהרי אפילו הבג"צ שדחה את העתירה של הלשכה, לא מתכוון למצב דבר שכזה, זה פשוט לא אנושי.
יהודית ארד: אני גם מדברת בעקרון של להתדיין אחר הצהריים, זה פשוט בזיון למקצוע.
יהודית ארד: יש לנו מקצוע חופשי, ואני מאוד מקבלת את הדברים של עורכת הדין רחל בן-ארי, שזו תהיה בחירה.
יהודית ארד: אנחנו בעלי מקצוע חופשי, יש אנשים שיכולים – משרדים גדולים יכולים לעמוד ולהתדיין, זו כבר בעיה שלהם אם הם יכולים פיזית או לא.
יהודית ארד: אני מדברת על העניין האישי שלי, כשאני אמרתי אני לא יכולה, אני לא מתפקדת.
יהודית ארד: קיבלתי הסכמה גם של הצד השני שלי, שהשאיר את זה לשיקולו של בית המשפט.
יהודית ארד: זה נחסם חד-משמעי.
יהודית ארד: זה המצב נכון להיום.
אתי לבני: למי הפנית את הבקשה?
יהודית ארד: אני הפניתי את הבקשה לנשיאה.
יהודית ארד: חייבים להפנות לנשיאה, אין דרך אחרת מבחינה משפטית.
יהודית ארד: הלכתי בתוך המערכת.
יהודית ארד: ובנושא שבתוך המערכת רציתי להגיד, שזה בכלל לא עניין כלכלי.
יהודית ארד: הקימו מערכת מקבילה לגמרי שעולה הון עתק.
יהודית ארד: זאת מזכירות אחרת, ואלה פקידים אחרים, וזה אנשים של פקידי עזר אחרים.
יהודית ארד: אצלנו בתל אביב זו מערכת נפרדת, וזה עולה הון עתק.
יהודית ארד: להשוות את זה לעוד חדר, שלא נדבר על זה שיש חדרים.
יהודית ארד: אנחנו יודעים את זה טוב מאוד.
יהודית ארד: אבל אם כבר עושים שיקולים כלכליים, זה לא נימוק, בפירוש לא נימוק.
יהודית ארד: לגבי העניין האישי שלי.
יהודית ארד: הפניתי את הבקשה לנשיאה, זו היתה תקופה של פגרה, או חופשה פרטית של הנשיאה.
יהודית ארד: התיק הועבר לשופט ורדי.
יהודית ארד: השופט מילה את מקומה, והוא כמובן אוטומטית, לפי דעתי אפילו לא קרה את כל הבקשה, אין, לא מעבירים תיקים, לא יעזור שום דבר.
יהודית ארד: התיק הספציפי שלי היה בתקופה שלא הרגשתי טוב, בשעות הבוקר.
יהודית ארד: כל ההליכים המקדמיים נקבעו בבוקר.
יהודית ארד: אנחנו היינו עם שופט, שידענו שהוא ממשיך בתיק, וזה היה מאוד חיוני כי הוא גם הביע דעתו לגופו של עניין.
יהודית ארד: היה לנו חשוב להיות בבוקר אצל אותו שופט.
יהודית ארד: אז ההחלטה המינהלית היתה, תיקים של פינויים, אחר הצהריים.
אתי לבני: אגב, זה הולך לפי נושאים?
יהודית ארד: כן.
יהודית ארד: בתל אביב יש תביעות של פינוי נערים בנים, סדר דין מקוצר, וזה עובר לסדר דין מהיר, ואת זה מקבל את השופט של אחר הצהריים.
יהודית ארד: אני מבינה מצוקות, יש כאן בעיה של כשל מינהלתי, לא רוצה להיכנס לעניין הזה.
יהודית ארד: זה בפירוש כשל מינהלתי.
יהודית ארד: אפשר לנהל ולהעביר את התיקים האלה בלי הוצאות מיותרות.
יהודית ארד: ועוד אם מקבלים גם תוספת של שופטים, וכל המערכת של אחר הצהריים, אז יש את הכסף עד לכאן.
יהודית ארד: יש כשל מינהלתי.
יהודית ארד: אני חוזרת לעניין שלי.
יהודית ארד: קיבלתי את הסרוב לדחייה, והברירה היחידה שהיתה לי זה לפנות ללשכה, ולהגיש בבקשת רשות ערעור על החלטת השופט, מה עושים כשמקבלים החלטה, זו בסך הכל החלטה משפטית.
יהודית ארד: הגשתי בקשת רשות ערעור, באותו יום אחר הצהריים שורה אחת, יש בסמכות של שופט לדחות, להעביר – חבל על הזמן.
יהודית ארד: מקבלים את זה משופטת אשה, וזה בגלל ההחלטה, בעצם הוראה שלא מחזירים תיקים לבוקר.
יהודית ארד: ומה שמעבירים אחר הצהריים, מעבירים.
יהודית ארד: בצר לי, כתבתי את המכתב למנהל בתי המשפט, כי הבנתי שיש מקום לעוד דרך.
יהודית ארד: פניתי ללשכה, ואמרתי, בואו נלך לבג"צ עם העניין האישי שלי, כי זה עניין פרטי, זה כבר לא קשור.
יהודית ארד: בפרט בבג"צ של הלשכה, יש פתח לטעון את זה.
יהודית ארד: ענה לי השופט בועז אוקון שלוש פעמים, מאוד יפה שהוא בודק את העניינים, הוא יפנה לנשיאים כדי לדבר.