GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עינת הורוביץ: זה אחד הדברים שחשבנו עליהם, יכול להיות שדבר כזה דורש חקיקה, יכול להיות שהרשות לקידום מעמד האישה צריכה לקחת את זה על עצמה, אני חושבת שטוב מאד שמשרד ראש הממשלה רוצה להיות מעורב ושהוא יהיה אחראי, שבסופו של דבר אם לא תהיה אחריות על כל משרד ממשלתי, הנתונים לא יעברו לדעתי.
אמל זיאדה: אני ממרכז מסאווה, ואנחנו עוסקים בעניין של ניתוח תקציבים שמועברים לאוכלוסייה הערבית במסגרת תכנית ייחודית שנקראת תכנית ה-4 מיליארד, כמה שזה ציני.
אמל זיאדה: בנושא של נשים, הסעיף העיקרי שמתייחס לנשים ערביות זה במסגרת סעיף של התמ"ת על תעסוקה, אבל זה גם סעיף שמדובר על הכשרה ותעסוקה ולא ידוע כמה מהתקציב, שזה 67 מיליון שקל לשנה - שזה אגב קרוב ל-5% מכלל התקציב שנוגע להעסקה בעבודה במשרד התמ"ת - התקציב הזה של 67 מיליון שקל מדובר שהוא מנוצל.
אמל זיאדה: אנחנו לא יכולים לדעת איך זה הופנה, למה זה הופנה, קשה לנו לעקוב ולבוא ולהגיד בסדר, היתה לנו תכנית והיא באמת השיגה את היעדים שלה.
אמל זיאדה: כי הרי המצב בשטח מדבר על קרוב ל-17% נשים ערביות שבכלל משתתפות בכח העבודה, שזה אחוז מאד נמוך.
אמל זיאדה: וכל העניין של העוני, בעיקר באוכלוסייה הערבית המקור העיקרי שלו זה תעסוקה נמוכה, והנשים הערביות בעצם מורידות את כל השעור הזה של האוכלוסייה הערבית שמשתתפת בכח העבודה.
אמל זיאדה: זה לגבי 4 השנים האחרונות, השאלה איך בשנה הבאה זה יבוא לידי ביטוי, לנו לא ידוע אם יהיה תקציב יחודי לנשים ערביות, ואני בהחלט סומכת להיות בקבוצה בעלת צרכים יחודיים ובעיות יחודיות כן לתמוך בתקופה לפחות שנגיע למצב אופטימי, כן לתמוך בתכניות יחודיות עבור הצרכים היחודיים האלה.
אמל זיאדה: אנחנו לא יודעים אם משרד התמ"ת באמת יכול לתת לנו מלוות על 4 השנים האחרונות ואם הוא יכול לתת לנו מה הוא צופה לעשות עם התוצאות האלה בשנים הבאות.
אמל זיאדה: זה לגבי הנושא של תעסוקה.
אמל זיאדה: אנחנו גם מזכירים שני תיקים נוספים של מעונות יום זה בעצם צורך מאד דחוף לנשים, הבעיה היא שאם הן גם רוצות ללכת לעבוד, שזה במקרה המצב האופטימלי החוק הזה לא מיושם באשכולות 3 ו-4, ששם בעיקר הישובים הערביים הם אלה שמשחקים תפקיד רציני שם, וכל מה שנוגע לבריאות מונעת, היה מוסכם במסגרת התכנית הזאת להעביר קרוב ל-10 מיליון שקלים לצורך טיפול מרפאות לאם ולילד, אנחנו מדברים על תמותת תינוקות של קרוב ל-9, כפול מהאוכלוסייה היהודית, לצערנו אני חייבת לעשות את ההשוואה, כדי להראות שבעצם צריך להעביר את הכספים לשם.
אמל זיאדה: היישום הוא מאד נמוך, אני מדברת על גליל, פחות מ-5% של הישום של התקציב הזה.
אמל זיאדה: זה גם לכשעצמו, אמנם הפוקוס אנחנו רוצים לשים אותו על סטטוס נשים, אבל אני רוצה להפנות גם לשני הסעיפים השניים.
אמל זיאדה: זה חשוב לנו לקבל את הדיווח מהתמ"ת.
אתי לבני: אפשר לבקש את זה.
ענת גור: אני מהרשות לשיקום האסיר, אבל אני רוצה להגיד שכאילו בניגוד לתקציבים אחרים כאן שהם יעודיים לנשים, התקציב שציינתם בדף הוא תקציב כולל של הרשות לשיקום האסיר, מתוך זה התקציב שמיועד לנשים אסירות הוא בעצם בבחינת איש הישר בעיניו יעשה.
ענת גור: זאת אומרת, כל מנכ"ל רשאי להקציב לנשים על פי ראות עיניו.
ענת גור: אמנם אוכלוסיית הנשים, זו אוכלוסייה מאד יחודית כי סך הכל 2% מאוכלוסיית האסירים בארץ זה נשים, 98% גברים, וזה נותן לכאורה לגיטימציה גם לשרות בתי הסוהר וגם לרשות לשיקום האסיר להפנות את מירב המשאבים שלהם לגברים, ולא לנשים.
ענת גור: אבל יחד עם זה אני רוצה להעיר שלמרות שמדובר בסך הכל ב-2% עד 3% מדובר באוכלוסייה של נשים מהמצוקות הקשות ביותר, שניתן להעלות על הדעת, בישראל, זה נשים שמגיל צעיר מאד מנוצלות על ידי החברה לגילוי עריות, לזנות מגילאים מאד מאד צעירים, ויש את הצורך להקדיש לנשים האלה משאבים, רובן, מעל 70% אמהות חד-הוריות, זאת אומרת הן גם יכולות, אבל הן לא נעזרות בשרותים הקיימים, כי הן נשים שנפלטות בכלל, לא צרכניות של שרותים.
ענת גור: הדיון פה מעלה שאלה, האם בתוך תקציב נוסף של רשות לשיקום האסיר, או של שרות בתי הסוהר כן חשוב להקציב מראש תקציב יחודי לנשים.
אתי לבני: איך מתחלק היום התקציב?
ענת גור: אני יודעת על עצמי שאני שנים נאבקת מאבק נואש כדי שיקצו בתוך הרשות שלי משאבים.
ענת גור: ושוב אני אומרת שיש מנכ"ל שיותר מתחשב, היום המנכ"ל מתגאה בזה, שמיליון וחצי מתוך 14 וחצי מיליון הוא מקציב לטיפול בנשים.
ענת גור: לכן מאד חשוב להקציב מראש את התקציבים האלה שלא כל אחד יוכל לבוא, כי זה מאבק נואש שנה אחרי שנה, בתוך התקציב של הרשות.
ענת גור: אני רוצה פה להשמיע קולן של נשים שלא נכללות בכלל בשום תקציב, שלא תראו שאלה נשים שעוסקות בזנות, במדינת ישראל, אני סיימתי עכשיו מחקר של שלוש שנים שנקרא חוויתן של נשים שעסקו בזנות רחוב בישראל, מדינת ישראל בניגוד לכל המדינות המערביות היום בעולם, אין לה שום תקציב שמיועד לשיקום נשים וילדות שעוסקות בזנות, ואני חושבת שמן הראוי כבר מזמן היה לשנות את המצב הזה ולהקציב לזה תקציב.
ענת גור: לא יתכן שנשים שהן מהמצוקות הקשות ביותר ומנוצלות בצורה כל כך קשה על ידי החברה, וחשוב לי להדגיש שבשעה זו מתקיימת הפגנה ליד בית המשפט בתל אביב בעקבות הפסיקה של השופטת דרורה פלפל שקבעה שיש להקצות שרותי ליווי, נערות ליווי לנכה שלא מסוגל לקיים יחסי מין, זה פשוט לא יעלה על הדעת פסיקה של שופטת מסוג זה במדינת ישראל, ואני חושבת שראוי להקציב לזה תקציב לשיקום, לא יתכן שנשים שנלכדות במעגל של זנות מגיל 10, מגיל 8, מגיל 12, מדינת ישראל לא תקצה אגורה אחת לשקם אותן.
טליה לבני: הפסיקה בטח לקחה בחשבון לצורך תביעת נזיקין, והכירה לו בסעיף ההוצאה.
קריאה: זה נכה 100%, וחייל.
קריאה: אדם שנפגע בתאונת דרכים, הוא קיבל פיצויים על זה, בין היתר אחד הסעיפים היה לממן לו שרותי ליווי כי הוא לא מסוגל לקיים יחסי מין.
טליה לבני: את יכולה לקרוא לזה טיפול רפואי, זה חלק - - -
אתי לבני: ענת, אני חושבת שמה שהעלאת כאן הנושא של התייחסות לשיקום של נערות , בהחלט נושא שראוי, ובהחלט אני אעלה אותו.
טליה לבני: אני חושבת שחלק מהתקציב זה עניין של גמילה מסמים.
חיותה שנבל: אני ממשרד הרווחה, מנהלת השרות לנערות וצעירות.
חיותה שנבל: היה כאן אמנם החשב, אחראי על התקציבים של המשרד, שדיבר על התקציבים.
חיותה שנבל: אבל הייתי רוצה ברמה העקרונית.
חיותה שנבל: כשמתייחסים כל הזמן לאור הנושא של נשים ונשים, אני הייתי מאד מודה לך אם היית משתמשת גם במונח נערות וצעירות.
חיותה שנבל: אם בכותרת הגדולה היית מדברת על נשים ונערות, מפני שכשמדברים על נשים כנשים, יש להן את הבעיות המוגדרויות שלהן, ואנחנו עוסקים בדבר, במשרד בטיפול, וזה מאד מסומן וזה מוגדר.
חיותה שנבל: אבל האוכלוסייה של הנערות של גילאי 12-13 עד ל-22 עד 25 - היום גם השרות עוסק באוכלוסייה זאת - ואני חושבת שזו גם אוכלוסייה שצריך כשמתייחסים בתקציבים.
חיותה שנבל: ואני חוזרת עוד הפעם, יש סעיף לתקציבים לנערות וצעירות, יש לשרות הזה, אבל במושגים שמתייחסים ומדברים ודנים, חשוב מאד להתייחס לזה.
חיותה שנבל: אני הייתי מבקשת, בפרט בוועדה כזאת.
אתי לבני: את אומרת שיש תקציבים מיוחדים?
חיותה שנבל: לשרות יש סעיפי תקציב מסומנים, בהחלט.
חיותה שנבל: אם הבעייתיות של זה, עם חוסר כח אדם, פה דיברו על משרדים לגבי היועצות למעמד האישה, אבל אני מדברת על עובדות סוציאליות שצריכות לעסוק בטיפול ישיר ב-260 לשכות בארץ, ויש היום בטיפול 17,000 נערות במצוקה ויש בקושי 150 תקנים צבועים מסומנים, לטיפול בנערות האלה.
חיותה שנבל: זאת סוגיה שהיא ברמה אחרת אבל היא ברמה של הטיפול הישיר והמניעה והשיקום והטיפול בנערות אלה לפני תגענה לשלבים הקשים יותר, ולצערנו גם בקרב הנערות האלה יש נערות בסיכון ובסכנה, במצבי התדרדרות מאד קשים, וכשענת ציינה על אוכלוסייה שעוסקת בזנות גם בנערות האלה, למרות שזה לא מצוין שזה לא מוגדר עדיין כך, אבל יש נערות שעוסקות בזה.
חיותה שנבל: חשוב היה לי כאן להדגיש את זה, דבר נוסף לאור כל מה שכאן דובר.
אתי לבני: חלק מהישיבה הזאת היה גם לברור הנושאים, קצת ללמוד את הנושא.
אתי לבני: יש כמה דברים שהם אופרטיביים, ונדמה לי שהכי אופרטיביים זה את, שאת מקבלת את האינפורמציה, אבל חובת הדיווח, העבודה עם משרד ראש הממשלה, בעיקר הדיווח, נדמה לי שכמה וכמה דברים מהסוג הזה אנחנו כן יכולים לעשות ולשנות ולטפל, אני חושבת שהנושאים האלה מאד חשובים וארגוני הנשים שפועלות בשטח אין סיבה שאנחנו נעורר את הנושאים האלה.
אתי לבני: תעוררו אתם ותביאו אלינו ואנחנו יש לנו את הנגישות היותר טובה או את יכולת הפיקוח כדי לעזור לכן לעשות את הדברים האלה, זה לא יכול להיות שאתם לא תזינו אותנו.
טליה לבני: אין לנו בשום מקרה תמונה על ניצול סעיף תקציבי של משרד התמ"ת בנושא חד-הוריות.
טליה לבני: איך יכולנו לתת אינפורמציה.
טליה לבני: אלא אם כן נקבל אותם ממשרד האוצר.
אתי לבני: אתם יכולים לפנות אלינו כדי לקבל את הנתונים.
אתי לבני: כאשר יש לכם למשל בעיה של מעונות יום עם 3 מיליון שקל שהם תקועים לבניה ולא לשיפוץ, תפנו, נעשה דיון על זה, נראה מה אפשר.
אתי לבני: אני מאד מודה לכם ולהתראות.
אתי לבני: אני מבקשת לפתוח את ישיבת הוועדה לקידום מעמד האישה, שנערכת ביחד עם המועצה הלאומית לבריאות האישה.
אתי לבני: אני מבינה שזאת ישיבה מן המניין שלכם.
אתי לבני: אשמח לארח אתכם לעתים מזומנות כי בריאות האישה זה אחד הנושאים שאנחנו בוועדה לקידום מעמד האישה, שאני עומדת בראשה, עוסקים בהם באופן קבוע.
אתי לבני: אני שמחה שהיום תציגו בפנינו כאן, בעצם לפרסום עולמי, את סקר הבריאות הלאומי 2004 על בריאות נשים.
אתי לבני: הנושא היותר ספציפי שאנחנו נעסוק בו הוא המצוקה הנפשית בקרב נשים והטיפול בהן במסגרת הרפואה הראשונית.
אתי לבני: אני רוצה לומר לכם שאנחנו קיימנו לפני כמה שבועות ישיבה על נושא בריאות הנפש, דיכאון ודיכאון לאחר לידה ולמדנו את הנושא.
אתי לבני: היו בהחלט דברים בהם התערבנו וניסינו לקבל תשובות מקופות-החולים וממשרד הבריאות.
אתי לבני: יושבת אתנו גברת הילה קרנר-סולימן, מנהלת איגוד מרכזי הסיוע, והיא תביא לנו סיפור על נערה שעברה גילוי עריות והתעללות במשפחה, על הקשיים בטיפול בה בהתבגרותה.
אתי לבני: אחרי המצגות והדברים שיאמרו כאן אנשי המועצה, אנחנו נפתח הכול לשאלות ולדיון.
אתי לבני: יש כמה נושאים שאני רוצה להעלות בפניכם, שהצטברו במשך התקופה האחרונה על שולחני, למשל על תרופות חדשות, ואני אבקש את התייחסותכם.
אתי לבני: בבקשה, ד"ר רחל אדטו, יושבת-ראש המועצה הלאומית לבריאת האישה.
12935: אני רוצה להודות לחברת הכנסת אתי לבני על שהיא מארחת אותנו היום בישיבה.
12935: האמת היא שההכרות בינינו היא לא מהיום, אבל הקשר הזה נוצר עם כניסתה של חברת הכנסת אתי לבני לתפקידה כיושבת-ראש הוועדה לקידום מעמד האישה, כאשר היא עשתה איזה סיעור-מוחות כדי לבחון באילו נושאים רלוונטיים כדאי לוועדה שהיא עומדת בראשה לעסוק.
12935: היא זימנה קבוצה מכובדת מאוד של נשים לביתה ושם, בין היתר, הצגתי את נושא בריאות הנשים.
12935: באותה פגישה היא שאלה מה אנחנו עושים.
12935: אמרתי לה: תבואי אלינו לישיבה מן המניין ונראה לך מה אנחנו עושים.
12935: ואז התהפכו הדברים, היא אמרה: תבואו אתם אלינו ונדבר על זה כאן.
12935: ואז מצאנו שהיום הוא דווקא יום חגיגי, יום הולדת לכנסת, ואני מודה לחברת הכנסת אתי לבני על ההזמנה.
12935: כאמור, זאת ישיבה מן המניין של המועצה הלאומית לבריאות האישה.
12935: החלטנו שנייחד את הישיבה הזאת לנושא בריאות הנפש בנשים, בעיקר מכיוון שאף פעם לא דנו בזה בצורה מסודרת במסגרת הוועדה.
12935: כמו כן, מכיוון שהייתי שותפה לישיבה שנערכה בחדר הזה בנושא דיכאון ודיכאון אחר לידה אצל נשים, וברור שהנושא הזה דורש הרבה מאוד פעילות והרבה מאוד עשייה, יכול להיות שזה יהיה מה שיחבר בין עבודת החקיקה של הוועדה לבין הפעילות שאנחנו מנסים לקדם במסגרת המועצה שלנו.
12935: סדר היום שלנו מלא וגדוש.
12935: אני רוצה לבקש מהמשתתפים, כדי שיישאר זמן לדיון אחר-כך, שיעמדו בלוח הזמנים של 7 דקות שהוקצו לכל מצגת.
12935: אני מבקשת בתור פתיח להציג את הסקר בנושא בריאות נשים.
12935: אנחנו לא אמורים לדבר על בריאות נשים אלא על בריאות הנפש בנשים אבל זה יהיה פתיח לישיבה היום, להכניס את הוועדה לאווירה, מה המשמעות של בריאות הנשים.
12935: גברתי היושבת-ראש, לכל אחד מהיושבים כאן יש חלק בפעילות בדרך זאת או אחרת בנושא בריאות נשים.
12935: אין מה לדבר שכל הנושא של בריאות נשים בעשור האחרון הוא עולם ומלואו.
12935: זה לא דבר שנעשה דווקא במועצה אלא מהמועצה מפוזר לכל פינה ופינה, וכל-כך הרבה גופים יבואו על הברכה בעשייה ובקידום הנושא הזה.
12935: היום נשמע כאן רק על שמץ מהפעילות.
12935: אני מבקשת שתפתח פרופ' רויטל גרוס, על הסקר החדש בנושא בריאות נשים.
הילה קרנר-סולימן: אולי כדאי שאנחנו נתחיל ונפרוש מהדיון אחר-כך.
הילה קרנר-סולימן: צהרים טובים.
הילה קרנר-סולימן: זה יום חג לכנסת ויום אֵבֶל גדול בשביל מרכזי הסיוע לנפגעות תקיפה מינית.
הילה קרנר-סולימן: נראה לי שהמפגש של המועצה הלאומית לבריאות האישה הוא מקום רלוונטי לספר לכם שפונה שלנו, סטודנטית מקסימה בת 21, התאבדה אתמול בלילה והשאירה מכתב, שאני חושבת שהוא צוואה לכל החברה הישראלית, אבל בוודאי ובוודאי לאלה שעוסקים בבריאות האישה ובבריאות הנפש של האישה.
הילה קרנר-סולימן: גברת שרון לינהרד שליוותה אותה במרכז הסיוע תקרא כמה קטעים מהמכתב שאפי השאירה לנו.
הילה קרנר-סולימן: אנחנו באמת רוצות לנצל את הבמה הזאת לקרוא לכל אחד מכם למצוא, להקים, לבנות מסגרות שיתמחו בטיפול נפשי ופסיכיאטרי בשורדות גילוי עריות.
שרון לינהרד-טלמור: "עד גיל 15 המציאות שלי היתה התעללות מינית, גילוי עריות, מספר מקרים של אונס קבוצתי ועוד מילים שאני לא אוהבת לכתוב.
שרון לינהרד-טלמור: בגיל 15 ברחתי מהמציאות הזאת.
שרון לינהרד-טלמור: היום אני בת 21, סטודנטית עם חיוך מקסים, תלמידה, חיילת, מפקדת מצטיינת, אבל אי אפשר לברוח לגמרי מהמציאות.
שרון לינהרד-טלמור: אז גם לי יש פוסט-טראומה.
שרון לינהרד-טלמור: בעברית זה אומר שמרגע שנפקחות לי העיניים בבוקר, חלק מהמציאות הוא פלשבקים חזקים מאוד של דברים שקרו בעבר.
שרון לינהרד-טלמור: עם הפלשבקים חייבים להתמודד, עם הרבה אומץ ועם טיפול אינטנסיבי.
שרון לינהרד-טלמור: כשאני לא מתמודדת טוב אז אני מאוד אובדנית ופוגעת בעצמי, ובגלל זה הגעתי למחלקה סגורה.
שרון לינהרד-טלמור: הפסיכולוגית שראיתי פעם בשבוע אמרה לי, ובצדק, שאני חייבת טיפול יותר אינטנסיבי ומסגרת שתחזיק אותי, אז הגעתי למחלקה להתמודד טוב יותר עם הפלשבקים.
שרון לינהרד-טלמור: הרופאה מקסימה אבל היא אומרת שאין לה מושג בדברים האלה ושלי יש יותר כלים ממנה, אבל שאני מאוד אמיצה ושהיא מקווה שהמחלקה תעזור לי במשהו.
שרון לינהרד-טלמור: אחר-כך בערב האחיות מדברות אתי.
שרון לינהרד-טלמור: הן לא מבינות למה אני כאן, אומרות שזה לא מקום בשבילי, שהבנות כאן מאוד חולות ושאני הייתי מפקדת ושאני סטודנטית, שאצא מכאן.
שרון לינהרד-טלמור: בבוקר מגיע הרופא.
שרון לינהרד-טלמור: הוא בן.
שרון לינהרד-טלמור: מאוד קשה לי לדבר עם מטפלים בנים.
שרון לינהרד-טלמור: הוא שואל המון שאלות טראומטיות.
שרון לינהרד-טלמור: אני מפחדת.
שרון לינהרד-טלמור: הוא חוזר שוב ושוב על זה שהמסגרת הזאת לא מתאימה לי, שאני לא פסיכוטית, שאני לא צריכה להיות כאן, שאין כאן טיפול שמתאים לי.
שרון לינהרד-טלמור: הבטחתי לפסיכולוגית שלי שאתאמץ אז אני מכריחה את עצמי להישאר עוד קצת, למרות הצעקות, האלימות, הקשירות.
שרון לינהרד-טלמור: אני לא מצליחה להוריד פלשבקים.
שרון לינהרד-טלמור: אף איש צוות כאן בכלל לא יודע איך עושים את זה.
שרון לינהרד-טלמור: אני נשברת ועוזבת את המחלקה.
שרון לינהרד-טלמור: חייבת טיפול אינטנסיבי כי הפלשבקים מאוד חזקים.
שרון לינהרד-טלמור: מנסה למצוא מסגרת אחרת.
שרון לינהרד-טלמור: בכל ההוסטלים אמרו שאין מקום.
שרון לינהרד-טלמור: אם היה מקום אני לא בטוחה שזה היה עוזר כי הם של חולי נפש.
שרון לינהרד-טלמור: לא בטוח שיודעים לעבוד עם פוסט-טראומה, ומעורבבים שם בנים ובנות.
שרון לינהרד-טלמור: אני מנסה להיכנס למסגרת של אשפוז יום.
שרון לינהרד-טלמור: מגיעה ליום ראשון ב"טלביה".
שרון לינהרד-טלמור: מכניסים אותי לפגישת מטפלים.
שרון לינהרד-טלמור: יש המון מטפלים גברים.
שרון לינהרד-טלמור: שואלים שאלות ואני מפחדת וקשה לי לדבר איתם.
שרון לינהרד-טלמור: הטיפול בנוי מטיפולים קבוצתיים.
שרון לינהרד-טלמור: לידי יושבות 3 בנות, מולי 5 בנים ענקיים, מפחידים.
שרון לינהרד-טלמור: מדברים בקבוצה על דברים חשובים אבל אני לא שומעת.
שרון לינהרד-טלמור: אני מסתכלת לבנים על השפתיים, מנסה להבין את המילים, אבל באוזניים, בעיניים, בגוף יש רק בנים של אונס קבוצתי, ועוד אחד, ועוד.
שרון לינהרד-טלמור: אני לא מצליחה לקבל מהמסגרת הזאת טיפול.
שרון לינהרד-טלמור: היא עושה לי יותר פלשבקים.
שרון לינהרד-טלמור: ב"איתנים" המסגרת של אשפוז יום היא גם מעורבת, וגם ב"מעון ירושלים" ב"הדסה" לא הסכימו לקבל אותי כי יש שם ילדות מאוד צעירות עכשיו.
שרון לינהרד-טלמור: ושוב, המסגרת לא מתאימה לי.
שרון לינהרד-טלמור: אני מיואשת מאוד.
שרון לינהרד-טלמור: אני מאוד רוצה להצליח אבל חייבת טיפול בשביל זה.
שרון לינהרד-טלמור: לא מוצאת.
שרון לינהרד-טלמור: הפלשבקים חזקים מדי ואני לא מצליחה להתמודד איתם לבד.
שרון לינהרד-טלמור: אני נשברת וחותכת את עצמי.
שרון לינהרד-טלמור: זה מוריד אותם מייד אבל אני יודעת שאני חייבת להתאשפז כי אני בסיכון.
שרון לינהרד-טלמור: אני חוזרת למחלקה הסגורה.
שרון לינהרד-טלמור: הם מסרבים לאשפז אותי כי אני לא פסיכוטית ואין להם כלים לעזור לי, ושוב, כי המסגרת לא מתאימה לי. ... אני אובדנית מאוד.
שרון לינהרד-טלמור: הפלשבקים מאוד קשים.
שרון לינהרד-טלמור: אני מחזיקה חבל ביד ורוצה לתלות את עצמי במקלחת.
שרון לינהרד-טלמור: ההרגשה שלי כרגע היא שאין מקום בשבילי בעולם, שאין אף מסגרת שמוכנה לעזור לי להתמודד עם הפוסט-טראומה שלי.
שרון לינהרד-טלמור: שהמדינה שאני כל-כך אוהבת הקימה מאות מסגרות – הוסטלים, בתי-חולים, מחלקות סגורות ופתוחות, אשפוזי יום – וואו, אבל אין שום מקום בשבילי, שום מקום שיש בו את התנאים הנכונים לעזור לי להתמודד עם הפוסט-טראומה.
שרון לינהרד-טלמור: החברה הישראלית מקבלת בחום אדיר את ההצטיינות שלי בלימודים, את העשייה החברתית-התנדבותית האדירה שלי, את החיוך המקסים שלי.
שרון לינהרד-טלמור: אבל החברה הישראלית לא מוכנה להתמודד עם הפוסט-טראומה שלי, עם התעללות מינית, עם גילוי עריות, עם אונס קבוצתי.
שרון לינהרד-טלמור: זאת בעיה שלי.
שרון לינהרד-טלמור: זה באשמת האנשים שפגעו בי אבל אני חושבת שהנושאים האלה הם גם בעיה של החברה כולה ושצריך להתמודד איתם כחברה.
שרון לינהרד-טלמור: לחולי נפש עלינו לעזור כי הם זקוקים לעזרתנו.
שרון לינהרד-טלמור: לנפגעות התעללות מינית עלינו לעזור כי אנחנו כחברה אפשרנו את הפגיעה בהן ויש לנו את החובה לסייע להן כלוחמות שחזרו משדה הקרב האכזרי ביותר שהמציאה האנושות.
שרון לינהרד-טלמור: אני רוצה לגדול, להיות אזרחית טובה ולתרום למדינה.
שרון לינהרד-טלמור: יותר מהכול, אני רוצה לחיות ולא לפגוע בעצמי.
שרון לינהרד-טלמור: אבל אני לא יכולה לבד.
שרון לינהרד-טלמור: אני צריכה עזרה.
שרון לינהרד-טלמור: " אפרת התאבדה אתמול בערב.
שרון לינהרד-טלמור: אנחנו מלוות אותה 4 שנים.
שרון לינהרד-טלמור: נתנו את כל מה שמרכזי הסיוע יודעים.
שרון לינהרד-טלמור: אבא שלי נפטר לפני חודשיים ומערכת הבריאות עשתה את כל מה שהיא יודעת, היא לומדת כל הזמן בשביל לעזור.
שרון לינהרד-טלמור: זה כאב, אבל ידעתי שעשו את הכול.
שרון לינהרד-טלמור: אני יושבת עכשיו ואני מתפוצצת.
שרון לינהרד-טלמור: לא עשינו בשבילה כחברה באמת כלום.
שרון לינהרד-טלמור: המגזר השלישי נתן את מה שהוא יודע.
שרון לינהרד-טלמור: תודה.
אתי לבני: יהי זכרה ברוך.
12935: בתור פתיח לבעיה, לא צריך להוסיף שום מילה.
12935: זה עונה בדיוק על השאלה למה אנחנו מדברים על בריאות הנפש בנשים.
12935: בעיקרון בריאות נפש זה נושא כל-כך רחב, החל מדיכאון אחרי לידה והמשך במצבים מהסוג הזה.
רויטל גרוס: גם אני מצטרפת למה שאמרה ד"ר רחל אדטו, שזאת באמת פתיחה חזקה מאוד להעלאת הנושא למודעות הציבורית.
רויטל גרוס: היום אני רוצה להציג, ממש בקצרה, ממצאים מהסקר האחרון שלנו, על מצוקה נפשית בקרב נשים והטיפול במצוקה במסגרות הרפואה הראשונית.
רויטל גרוס: בחרנו לעסוק בנושא הזה מכיוון שמצוקה היא בעיה שכיחה מאוד, היא משמעותית מבחינה רפואית ויש לה אפילו השלכות כלכליות על מערכת הבריאות, כך שבאמת יש מקום לטפל בה.
רויטל גרוס: אני רוצה להתחיל בכמה מילות רקע על הנושא.
רויטל גרוס: מחקרים שונים, גם בארץ וגם בעולם, מלמדים ששיעורי המצוקה גבוהים יותר בקרב נשים מאשר בקרב גברים.
רויטל גרוס: הסיבות לכך מגוונות, החל מסיבות ביולוגיות וכלה בסיבות חברתיות הקשורות למעמדן בחברה.
רויטל גרוס: מחקרים קודמים שאנחנו עשינו הראו שאנשים הסובלים ממצוקה נוטים לא לפנות לקבל עזרה, ורק 40% מהסובלים פונים לקבל טיפול.
רויטל גרוס: המחסומים הם גם אישיים, כמו חשש מסטיגמה וכדומה, וגם מערכתיים, ובהם אפשר לטפל, כמו עלות השירותים – בריאות הנפש היום לא נמצאת בסל שקופות-החולים חייבות לתת; וזמינות השירותים – יש מעט מרפאות וכדומה.
רויטל גרוס: תופעה נוספת היא תת-אבחון של מצוקה נפשית במערכת הבריאות.
רויטל גרוס: סקר קודם שעשינו הראה שבערך 40% מהנשים דיווחו על מצב רוח דיכאוני, אבל רק 9% מהן אובחנו על-ידי רופאים.
רויטל גרוס: מצוקה לא מאותרת קשורה בעלויות למערכת מכיוון שאנשים באים עם כל מיני תלונות, באים עם סומטיזציה של בעיה, עושים להם בדיקות לא נכונות ובעצם לא מטפלים בבעיה האמיתית שלהם, שזאת המצוקה.
רויטל גרוס: והנקודה האחרונה שאני רוצה לציין כרקע היא שהרופא הראשוני יכול למלא תפקיד מרכזי באיתור מצוקה נפשית ובסיוע לנשים בגלל המעמד שלו במערכת.
רויטל גרוס: הוא רופא המגע הראשון, יש לו קשר מתמשך ותכוף עם מטופלים, ויש לו הכשרה בגישה הביו-פסיכו-סוציאלית שמעלה את הערנות והמודעות גם לבעיות שהן לא ביולוגיות.
רויטל גרוס: מטרות המחקר שלנו היו לאפיין את הנשים המדווחות על מצוקה נפשית; לבחון את היקף הפעילות לאיתור מצוקה נפשית על-ידי רופאים ראשוניים; ולבחון את הקשר בין שיחה על מצוקה נפשית לבין שביעות רצון מהרופא.
רויטל גרוס: חשבנו שחשוב מאוד לבחון האם באמת יש בסיס לחשש של רופאים לדבר על זה עם מטופלות, מתוך זה שאומרים ש"האישה לא תרגיש לא נוח אם שואלים אותה" וכדומה.
רויטל גרוס: מבחינת שיטת המחקר: הממצאים מתבססים על סקר ארצי שערכנו ב-2003, מדגם מייצג של האוכלוסייה הבוגרת.
רויטל גרוס: השאלון תורגם גם לערבית ולרוסית כדי להגיע לכל התושבים.
רויטל גרוס: הגענו לשיעור היענות גבוה מאוד של 84%, שמלמד בעצם שהנתונים מייצגים.
רויטל גרוס: בנוסף לכך, שקללנו את הנתונים כדי להגיע לייצוג המדויק ביותר של האוכלוסייה.
רויטל גרוס: שאלנו כמה שאלות הקשורות לנושא.
רויטל גרוס: קודם כול, שאלנו גם נשים וגם גברים: "האם בשנה האחרונה הרגשת מצוקה נפשית שהיה קשה לך להתמודד איתה בעצמך?"
רויטל גרוס: , כלומר מצוקה רצינית; "האם בשנה האחרונה רופא המשפחה שאל או דיבר אתך על מצוקה נפשית או דיכאון?"
רויטל גרוס: ; ואחר-כך ביקשנו מהאנשים לדרג את מידת שביעות הרצון מרופא המשפחה בהיבטים של רמה מקצועית, יחס, מקדיש מספיק זמן, ובאמת מקשיב לי.
רויטל גרוס: להלן הממצאים שלנו:     	קודם כול, אנחנו רואים כאן שיש באמת היקפים גבוהים של מצוקה נפשית באוכלוסייה, יותר אצל נשים מאשר אצל גברים.
רויטל גרוס: 33% מהנשים דיווחו על מצוקה נפשית קשה כזאת בשנה האחרונה, ורבע מהגברים.
רויטל גרוס: אנחנו רואים שרופאים לא נוטים לדבר עם אנשים.
רויטל גרוס: 15% מהנשים דיווחו שרופא דיבר איתן, ו-9% מהגברים.
רויטל גרוס: וגם בקרב אנשים שמדווחים על מצוקה נפשית, דיברו רק עם רבע מהנשים ועם כחמישית מהגברים, גם באוכלוסייה שכבר סובלת ממצוקה נפשית.
רויטל גרוס: ניסינו לאפיין את הנשים שסובלות ממצוקה נפשית.
רויטל גרוס: אנחנו רואים ששיעורי המצוקה הגבוהים מאוד מופיעים בקבוצות מוגדרות למדי: נשים קשישות בנות 65+, שיש להן מחלה כרונית, הכנסה נמוכה, דוברות ערבית (48% דיווחו על מצוקה) ורוסית, והשכלה יסודית ומטה (מגיע ל-48% שמדווחות על מצוקה).
רויטל גרוס: עשינו ניתוח רב-משתני וראינו שלמאפיינים האלה – ערבית, הכנסה נמוכה, חולה כרונית, קשישה ודוברת רוסית – יש השפעה עצמאית  על תחושת מצוקה.
רויטל גרוס: בשלב השני ניסינו לאפיין נשים שהרופא דיבר איתן על מצוקה נפשית.
רויטל גרוס: שאלנו עם מי הרופא מדבר ועם מי הוא פחות מדבר.
רויטל גרוס: אנחנו רואים שהרופא באמת מדבר יותר עם אותן קבוצות סיכון, עם הנשים הקשישות יותר, חולות כרוניות, בעלות הכנסה נמוכה, דוברות ערבית ורוסית, ובעלות השכלה יסודית ומטה.
רויטל גרוס: אבל שימו לב שרק 20% מכל קבוצת סיכון כזאת מדווחות שרופא דיבר איתן, בעוד בשקף הקודם הראיתי שבערך 40%-50% מהקבוצה סבלו ממצוקה.
רויטל גרוס: זאת אומרת, גם בקבוצות הסיכון הרופא מדבר עם אחוז נמוך באופן משמעותי מהנשים לעומת אלה שבאמת סובלות ממצוקה נפשית.
רויטל גרוס: גם כאן עשינו ניתוח רב-משתני וראינו שנשים דוברות ערבית, דוברות רוסית, נשים שחשו מצוקה נפשית וחולות כרוניות הן נשים שהרופא נוטה יותר לדבר איתן ולשאול אותן על מצוקה נפשית, אבל לא במידה מספקת.
רויטל גרוס: כפי שאמרתי, יש רופאים שחוששים לשאול על מצוקה נפשית כי הם חוששים מהתגובה של הנשים.
רויטל גרוס: זה עולה בשיחות, אפילו לא פורמליות.
רויטל גרוס: הם אומרים: "לא נעים לשאול, זה עניין פרטי.
רויטל גרוס: פתאום אני אשאל אישה אם היא בדיכאון?
רויטל גרוס: אני לא יודע מה יקרה, איך היא תגיב".
רויטל גרוס: הנתון הזה מראה בצורה בולטת מאוד ששביעות הרצון מהרופא גבוהה הרבה יותר אצל נשים שהרופא שאל אותן על מצוקה נפשית (בעמודות הצהובות) לעומת נשים שהרופא לא שאל אותן על מצוקה נפשית (בעמודות האדומות), ללא קשר אם הן חשו מצוקה או לא.
רויטל גרוס: אנחנו רואים ש-96% מרוצות או מרוצות מאוד מהרמה המקצועית של הרופא בקרב הנשים שנשאלו על מצוקה נפשית, לעומת 84% בקרב נשים שלא נשאלו על מצוקה נפשית; כך גם בשביעות רצון מיחס הרופא: 94% אצל נשים שנשאלו על מצוקה נפשית לעומת 86% אצל נשים שלא נשאלו; בהקדשת זמן: 90% מבין הנשים שנשאלו על המצוקה הנפשית שלהן מרוצות לעומת 77% מבין הנשים שלא נשאלו; ובמדד ההקשבה: 93% מהנשים ששוחחו איתן על מצוקה נפשית היו מרוצות בעוד 83% מהנשים שלא שוחחו איתן על מצוקה נפשית היו מרוצות.
רויטל גרוס: גם כאן עשינו ניתוח רב-משתני.
רויטל גרוס: אנחנו רואים שכאשר רופא שואל או מדבר על מצוקה נפשית שביעות הרצון מהרופא גבוהה בצורה ניכרת מאוד: פי 6 בשביעות הרצון מהרמה המקצועית; פי 3 בשביעות הרצון מהקדשת זמן והקשבה; ופי 2 בשביעות רצון מיחס הרופא.
רויטל גרוס: כלומר, אין בסיס לחשש של רופאים שאם הם ישאלו על מצוקה נפשית האנשים לא יקבלו את זה יפה, נהפוך הוא.
רויטל גרוס: שביעות הרצון גבוהה יותר כאשר הרופא מדבר איתן.
רויטל גרוס: אז מה ראינו:     	דבר ראשון, אני חושבת שחשוב להדגיש שיש שיעורים ניכרים של מצוקה נפשית באוכלוסייה, בפרט בקרב נשים משכבות חלשות, שם שיעורי המצוקה מגיעים ל-40%-50% מהנשים; קשישות; חולות כרוניות; בעלות השכלה והכנסה נמוכה; ודוברות ערבית ורוסית.
רויטל גרוס: ראינו גם ששיעור נמוך מהנשים מדווח על פעילות הרופא לאיתור מצוקה נפשית – 15% מכלל הנשים, וגם באותן קבוצות סיכון – בסביבות 20% מהנשים מדווחות שרופא דיבר או שאל אותן על מצוקה נפשית.
רויטל גרוס: והנתון האחרון הוא שאכן אין בסיס לחשש של רופאים לשאול על מצוקה נפשית כי שביעות הרצון גבוהה יותר מהרופא בכל ההיבטים – גם רמה מקצועית, גם יחס, גם הקשבה, גם הקדשת זמן – כאשר הרופא שואל על מצוקה נפשית.
רויטל גרוס: לאור החשיבות של איתור המצוקה הנפשית והטיפול בה, חשבתי לנכון להצביע על כמה דרכים אפשריות כדי להגביר את איתור המצוקה הנפשית ברפואה הראשונית.
רויטל גרוס: הדבר הראשון הוא להעלות את מודעות הרופאים להיקף המצוקה ולחשיבות האיתור.
רויטל גרוס: דבר שני, לתת כלים לרופאים לאתר ולאבחן מצוקה נפשית.
רויטל גרוס: דבר שלישי, להדריך רופאים לגבי דרכי טיפול במסגרות הרפואה הראשונית.
רויטל גרוס: ודבר רביעי, להדריך רופאים גם לגבי אפשרויות להפניה ולטיפול במסגרות מקצועיות אחרות, בפסיכיאטרייה, פסיכולוגיה ועבודה סוציאלית.
רויטל גרוס: אני רוצה להודות לוועדה על שהזמינה אותנו.
רויטל גרוס: אני מקווה שהישיבה היום אכן תסייע לנו להעלות את הנושא למודעות הציבורית ולקדם אותו.
רויטל גרוס: תודה רבה.
מירי פנירי: האם יש אפשרות להעביר לנו את העבודה שעשיתם ואת הנתונים הללו בכתב?
רויטל גרוס: יש לי כאן כמה עותקים ואני אוכל להעביר לך אותם.
12935: תודה רבה לפרופ' רויטל גרוס.
12935: על נושא החינוך ועל יחס הרופאים אנחנו נשמע בהמשך, זה יעלה פעמים נוספות בכמה הזדמנויות.
12935: רציתי שנדבר על הסקר החדש של המרכז הלאומי לבקרת מחלות.