GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אלה בלאס: והם ידעו מראש שהן יכולות לקבל את ההחלטה לגדל את הילד, שזו אחת האפשרויות, ולכן באמת מה שקרה, שבשנים האחרונות רק כחמישים אחוז.
אלה בלאס: זה היה שינוי בדפוס של הבית, בהבנה המקצועית, ואולי הבנות שהגיעו הנה והיו בבית, יצאו מהבית ומגדלות את הילדים, אולי הן יספרו לנו מה הן קיבלו בבית.
אלה בלאס: משפט אחד רק, אני רוצה להביע הערכה מיוחדת לבחורה שהיתה בבית, קיבלה את מירב העזרה והטיפול, והיא שפנתה כשהיא שמעה שהבית נסגר, היא אמרה שהיא לא יכולה אחרי מה שהיא קיבלה, למנוע את הדבר הזה מבנות אחרות שזקוקות לו, והיא זו שפנתה לחברת הכנסת ענבל גבריאלי, ואני פשוט מצדיעה לה על זה.
אתי לבני: טוב, מי רוצה לספר, שתיכן?
בחורה אחת: אני הגעתי למעון אמירים בהקשר למה שאלה אמרה, אני דווקא רציתי למסור לאימוץ.
אתי לבני: מאיזה משפחה את?
אתי לבני: תספרי על הרקע שלך, בלי פרטים מזהים.
בחורה אחת: סוציואקונומי נורמטיבי ביותר, משפחה בת חמש נפשות, חילונית.
בחורה אחת: בסדר.
בחורה אחת: אני אישית בן אדם מאוד משכיל עם תואר ועוד כל מיני כאלה.
אתי לבני: באיזה גיל נכנסת להריון?
בחורה אחת: נראה לי עשרים ושמונה, היום אני בת שלושים ואחת.
בחורה אחת: וכשאני הגעתי למעון הגעתי כתוצאה מאבי הילד שנטש אחרי שבעה חודשים של הריון.
אתי לבני: ואת היית נשואה?
בחורה אחת: היה לנו תכנון כן להתחתן, ותודה לאלוקים שבסופו של דבר זה לא קרה.
בחורה אחת: וזהו, בסופו של דבר נכנסתי להריון והיינו ביחד שבעה חודשים אחר כך הוא נטש, עם כל מיני הונאות למיניהן, מצב כלכלי שהוריד אותי באמת מתחת לכל מקום שאפשר לתאר, ובסופו של דבר אמרתי, באמת ככה הילד לא יכול להתקיים, ואני פשוט באופן אישי מאמינה שילד צריך אבא ואמא, ואמרתי שלילד שלי מגיע יותר.
בחורה אחת: ואז עשיתי את הכל, וממש לפני הלידה, אני ניגשתי לשירות למעון הילד במקום שבאתי ממנו, ושם סיפרו לי על המעון, כמובן ללא פרטים מזהים, אבל מה הוא כן יכול לתת לי, ואני תכף אגיד מה הוא נתן לי.
בחורה אחת: אבל בסופו של דבר, הגעתי למעון עם החלטה מאוד נוקשה של ניתוק הרגש בצורה טוטאלית, שהילד שלי כן יהיה במשפחה עם אבא ואמא, משפחה הרמונית שתתן לו את כל הכלים.
אתי לבני: את גרת אז בבית?
אתי לבני: בבית המשפחה?
בחורה אחת: אנחנו גרנו ביחד – אבי הילד ואני, ואחר כך כשהוא נטש, כן חזרתי להורים שלי למרות הניתוק מהמשפחה.
ענבל גבריאלי: התנתקת מהמשפחה?
בחורה אחת: לא זה משנה.
בחורה אחת: זה היה מסיבות שלא זה המקום לפרט אותן.
בחורה אחת: ואז שהגעתי, גם כן עם תהליך הלידה, ילדתי בפוסט, והגעתי למקום, ואז באמת נפתחו בפניי כל מיני אופציות אחרות, זאת אומרת שגם הדסה וגם ג'ולי היו מודעות לנושא הזה שרציתי למסור לאימוץ, אבל ייאמר לזכותן שהן לא הטילו את הכף לשום מקום, והן נתנו לי להיכנס בשיחות ובכל מיני פעילויות אחרות ובלימוד, להיכנס באמת לתוך ה"אני" עצמי העמוק שלי וליכולות שלי, ולמה שאני באמת, ולדבר שנכון לי מבחינת ההחלטה.
בחורה אחת: בסופו של דבר כמו שאמרתי, ילדתי בפוסט וקיבלתי גם את התמיכה ללידה הזאת.
בחורה אחת: הרגשתי קודם כל שאני נמצאת במקום מאוד בטוח, שזה היה הדבר הכי חשוב בשבילי, כי הייתי באיזה שהיא סכנה עם בן אדם שהוא מוכר לי שטויות, והוא פסיכוטי, וכולי.
בחורה אחת: והמקום שקיבלתי בגלל היותו סגור ובגלל היותו מרוחק מהמקום שלי, קיבלתי המון ביטחון, והרגשתי שקיבלתי המון קבלה בסופו של דבר, כי לכת למשפחה שהיא נורמטיבית ופתאום להצטייר בתור חד הורית או מישהי שעוד מעט אוטוטו צריכה ללדת, זה מצבים חריגים שהם לא נעימים.
בחורה אחת: זאת אומרת, עושים משהו פסיכולוגי ככה לא נעים.
בחורה אחת: וכשהגעתי לבית, שאני קוראת לו "הבית", בה"א הידיעה, אז פשוט קיבלו אותי.
בחורה אחת: קיבלו אותי ללא משוא פנים, והיתה המון נתינה, המון מקצועיות, המון אהבה, המון הערכה.
בחורה אחת: ועוד פעם, פשוט לדעתי מה שהדסה וג'ולי ובכלל כל הצוות של הבית עשה שם, הוא נתן לכל אחת לתת את הביטוי האישי שלה ולהתקרב ולהבין באמת את היכולות שלה.
בחורה אחת: מי שבסופו של דבר החליטה על אימוץ – זה הנכון, ומי שהחליטה לקחת – שזה מה שאני עשיתי, ואני מודה למקום הזה שבו הייתי, כי זה מקום שפשוט שמר עליי, וחיבר אותי כן ליכולות שלי, זאת אומרת שהחזיר אותי למקורות שלי והחזיר לי את הביטחון העצמי.
אתי לבני: עד מתי נשארת במעון?
בחורה אחת: עוד דבר שנעשה ועליו אני גם מודה, זה שאני חשבתי שאחרי הלידה, או.
בחורה אחת: קי., אני מוסרת, הולכת, זהו, מיציתי את המקום, אבל ההתחבטות האמיתית הייתה באמת קשה, אז חשבתי לעצמי, למה?
בחורה אחת: בגלל מצב כלכלי ובגלל מצב אחר אני לא אוכל לגדל את הילד?
בחורה אחת: יש בי הרבה דברים שאני יכולה.
בחורה אחת: ואז חזרתי למעון והבן שלי היה במשפחה אומנת איזה שהיא תקופה, עד שקיבלתי את ההחלטה של המאה אחוז.
בחורה אחת: וכל פעם כשניסיתי ככה לשאול את הדסה או את ג'ולי – מה אתן מציעות לי?
בחורה אחת: – פשוט חד משמעית לא הייתה תגובה.
בחורה אחת: העשייה והעבודה היו כולם שלי, באמצעותן כמובן, אבל ההחלטה האמיתית והתשובה האמיתית של המאה אחוז, זה משהו שבא מתוכי.
בחורה אחת: ועם זה יצאתי לדרך.
בחורה אחת: וכל יום אני פשוט מודה.
בחורה אחת: ברגע שראיתי את הבן שלי, אז קודם כל הוא הגיע הביתה - - -
קריאה: וחזרת לבית המשפחה?
בחורה אחת: התחלתי חיים חדשים במקום חדש וניטראלי לחלוטין.
בחורה אחת: לא חזרתי להורים שלי ולבית שלנו.
בחורה אחת: פשוט למקום חדש.
בחורה אחת: זה היה הדבר שהכי נכון וזה גם דברים שנשקלו, מה נכון עבורי, בהתאם לסביבה שבאתי ממנה.
אתי לבני: ונוצר גם קשר יותר טוב עם המשפחה, בעקבות ההתארגנות החדשה.
בחורה אחת: כן, זו הייתה גם המון עבודה, כי גם הדסה וגם ג'ולי הכירו את ההורים, כן הכירו את האחיות, כן היו שיחות.
בחורה אחת: התחושה הזאת של לקבל ומה אפשר לעשות כדי להרגיש שייך, וזה משהו שלדעתי מקבלים בבית, מעבר כמובן המקצועיות וכל הדברים מסביב.
בחורה אחת: ועוד משהו שחשוב לי להגיד, שבבית הזה גם לומדים מה זה הדדיות.
בחורה אחת: זאת אומרת שאתה לומד לא רק לקבל.
בחורה אחת: זאת אומרת שחשוב גם לדעת לקבל, אבל אתה לא רק מקבל ואתה צריך לדעת גם לתת.
בחורה אחת: וכל אחת נתנה – אם זה בבית, אז בדברים יומיומיים של הבית, ואם זה גם בקשרים אחר כך וכל מה שנרקם בסופו של דבר.
בחורה אחת: זאת אומרת, שזה לימוד לחיים.
אתי לבני: בן כמה הילד?
בחורה אחת: שנתיים ותשע.
בחורה אחת: ג'ינג'י גזעי.
אתי לבני: טוב, בבקשה.
בחורה שניה: המקרה שלי הוא טיפה שונה, כי אני מראש ידעתי שאני לא אמסור.
בחורה שניה: זה תהליך כמו שזה קרה – התחתנתי, נכנסתי להריון, ידעתי שהבחור שאני הולכת להינשא איתו הוא לא מושלם, כי הוא עשה לי כמה קטעים של גניבות במהלך החברות, אבל אלו סימני ההזהרה שלא ראיתי.
בחורה שניה: וכשהייתי באמצע חודש שישי, הוא פשוט הותיר אותי בלי שום דבר.
בחורה שניה: כל מה שחסכתי בחיים שלי, האוטו שלי, ופשוט נעלם.
בחורה שניה: נכנסתי למצב של הלם.
בחורה שניה: לא בכיתי, לא צעקתי, אבל מה אני עושה ואיפה אני נמצאת.
בחורה שניה: כי בעלת הדירה סילקה אותי מהדירה ולא ידעתי לאן ללכת, לא הייתה לי אפשרות להיות אצל ההורים שלי, ההורים שלי גרושים, ואצל אחיותיי הייתה בעיה לסיים את ההריון שם, כי יום הייתי פה ויום הייתי שם, ושמעתי את הבעלים אומרים "אנחנו לא מוכנים שהיא תסיים פה את ההריון", ומבחינתי זה היה, או ללכת לאמירים, או להתגלגל, זאת אומרת שעד סיום ההריון, שזה חודשיים וחצי, מבית לבית, מבית לבית, וכל הזמן שיגידו "אמרנו לך שזה מה שקרה".
בחורה שניה: פניתי בפעם הראשונה לעובדת סוציאלית במקום שבו אני גרה, והיא נתנה לי את האפשרות הזו.
בחורה שניה: הלכתי, בדקתי, וגם הם הסכימו אותי, כי בדרך כלל לא מקבלים נשים נשואות.
ג’ולי עוז: זה לא מיועד לנשים נשואות.
ג’ולי עוז: זה מיועד להריון מחוץ לנישואים.
ג’ולי עוז: זו ההגדרה.
ענבל גבריאלי: אני חושבת שגם בתחילת הדיון כשדיברנו על זה, אז דיברנו על הריון שלא מאפשר לאישה גם לשמור על ההריון וגם להישאר בסביבתה הטבעית.
ענבל גבריאלי: אם אני נשואה ויש לי בעל שהוא עלוב נפש ומכה אותי - - -
הדסה נאה: יש מקלטים לנשים מוכות.
ענבל גבריאלי: רק רגע, ונכנסתי להריון, וכרגע אני מקבלת מכות רק מפני שאני רוצה לשמור את ההריון.
ענבל גבריאלי: לא תקבלו אותי רק בגלל שאני נשואה?
הדסה נאה: יש לזה מענה על ידי מקלטים למנשים מוכות.
בחורה שניה: כן, אבל עובדה שקיבלו אותי.
ענבל גבריאלי: טוב, אז הוא לא היכה אותי, הוא גירש אותי מהבית, או.
ענבל גבריאלי: , החליף את המנעולים, כי אני רוצה לשמור את ההריון והוא לא.
ג’ולי עוז: שניה, אני רוצה לומר משהו.
ג’ולי עוז: זוהי אוכלוסייה שונה במובן מסויים, מכיוון שגם סוג טיפול שצריכה לקבל אישה מוכה נשואה, סוג המענה שהיא צריכה זה לא הטיפול סביב ההריון, הריון לא מתוכנן ולא רצוי.
ג’ולי עוז: זה סיטואציה אחרת.
ג’ולי עוז: סוג טיפול כזה ניתן במקלטים לנשים מוכות.
ג’ולי עוז: כמו שאלה אמרה קודם, חל שינוי בתפיסה של המעון.
ג’ולי עוז: בהגדרה שלו הוא היה "הריון מחוץ לנישואים".
ג’ולי עוז: עובדה שסופי הייתה אצלנו, זאת אומרת שבדקנו את המקרה וראינו שאין מענה אחר, ואנחנו המענה, ובאמת קלטנו אותה.
ג’ולי עוז: זאת אומרת שבהגדרה זה לא היה.
ענבל גבריאלי: אתם לא נצמדים להגדרה.
ג’ולי עוז: אבל לא נצמדנו להגדרה כי ראינו את הצרכים, ראינו אותה.
ענבל גבריאלי: היו עוד נשים נשואות חוץ מסופי?
ג’ולי עוז: היו מקרים שהיו.
הדסה נאה: כן, אני זוכרת מישהי בת ארבעים ושמונה שהתלבטה אם להביא עוד ילד לעולם או לא, זאת אומרת אם לקחת אותו למשפחה ולגדל, היא הייתה אצלנו איזה תקופה, ובאמת בסופו של דבר חזרה עוד תקופה לפני הלידה והחליטה לגדל בכל זאת.
ענבל גבריאלי: נשואה שחיה עם בעל?
הדסה נאה: נשואה שחיה עם שלושה ילדים, משפחה נורמטיבית, שלושה שילדים, לא יכלה להישאר כדי שהילדים הגדולים שלה לא יבחינו שהיא בהריון, היא הייתה אצלנו בפרק זמן של שלושה שבועות בערך לפני כמה שנים, התלבטה והחליטה לגדל בסוף וחזרה הביתה וסיפרה לילדים.
הדסה נאה: אנחנו היינו מאוד גמישים והיינו בית מאוד אנושי ומאוד גמיש.
אלה בלאס: וגם הייתה מישהי שכבר קיבלנו אותה אחרי הלידה והיה חשש מאלימות, שהיא ילדה בשירותים בפנימייה וקיבלנו כבר אחרי הלידה.
אלה בלאס: אנחנו עונים לצורך.
בחורה שניה: חשוב גם להדגיש שאישה נשואה, ברוב המקרים זה הריון מתוכנן, זה הריון שהיא מצפה לו, ומה זה אומר?
בחורה שניה: הנזק הנפשי שלי היה ממש גרוע, כאילו – זה ילד שאני ממש מחכה לו, מה אני עושה?
בחורה שניה: אין לי בטחון כלכלי עכשיו, אין לי כסף אפילו לאוטובוס.
בחורה שניה: כאילו, מה אני עושה.
בחורה שניה: אז בסדר, אחותי תיתן לי וזה ייתן לי, אבל זה לא פתרון, והייתי צריכה לעזוב את הלימודים ולעזוב את הכל וללכת לעובדת סוציאלית שתיתן לי את המענה, ואז הם קיבלו, ובאמת, במקום הזה שהיה לי ממש כמו בבית, היה לי קשה להסתגל, אבל השיחות שעזרו לי פעם בשבוע, זאת אומרת שכמה שאני רוצה.
בחורה שניה: היית נכנסת לג'ולי ואומרת "אני רוצה לדבר איתך".
בחורה שניה: זה שיחות נפשיות של מה לעשות, וזה פינה לי את הראש לעשות סידורים ללידה, ובמקרה שלי, קרה לי דבר מאוד קשה, שילדתי ילד, ובמפתיע, זה פתאום ילד עם מספר מומים מולדים, הוא כבר עבר עד היום שתים עשרה ניתוחים, ואני לא חושבת כיום שהייתי מקבלת את זה עשרים וארבע שעות אחרי הלידה, את מה שאמרו לי, אם לא הייתי מקבלת את הטיפול הנפשי אחרי הטראומה שעברתי.
בחורה שניה: זאת אומרת שגם וגם וגם וגם.
בחורה שניה: באתי כאילו מוכנה.
בחורה שניה: כל הזמן אני אומרת לג'ולי, שכאילו אלוקים רצה שאני אבוא, כי איך זה יכול להיות.
בחורה שניה: כמה יכול לקרות לבן אדם?
בחורה שניה: בעל נוטש, ילד חולה, כאילו כמה יכול לקרות?
אתי לבני: איפה את חיה כיום?
בחורה שניה: אני גרה באזור המרכז.
בחורה שניה: הילד שלי רק התחיל להיות בגן לפני כמה חודשים, כי הוא היה במצב שהוא לא היה יכול להיות במסגרת, ואני מתחילה בסוף החודש ללמוד ולבנות את החיים מחדש.
בחורה שניה: וכל המהלך הזה של השנתיים ושמונה חודשים, אני בקשר עם ג'ולי והדסה, זאת אומרת הן מלוות אותי.
אתי לבני: ואת דמי המחייה את מקבלת מביטוח לאומי?
בחורה שניה: אני מקבלת היום מזונות, ובגלל המצב שהבן שלי נמצא – דמי נכות.
בחורה שניה: אני רוצה ללמוד ולחפש עבודה.
בחורה שניה: אני הלכתי לתחום של סייעת טיפולית בחינוך המיוחד, שזה גם ייתן לי מענה מבחינת זמן להיות עם הילד, כי כל יום הוא צריך אותי יותר, ואני רוצה להדגיש ולהגיד משהו שאני לא חשובת אף אחד אחר היה נותן לי את זה, שכשאני ילדתי ולא יכולתי להיות בניתוח הראשון של הבן שלי, וכל הזמן אני אומרת, ואני אמשיך להגיד את זה, שאני אודה לה לעד על זה, היא ליוותה את הבן שלי, וזה היה ניתוח קשה מאוד, שאני בתור אמא לא יכולתי להיות איתו.
בחורה שניה: ומי שפה הורה יודע מה זה, כשילד עובר עוד ועוד ועוד ניתוח ואין תמיכה, והבעל שלך נוטש אותך.
בחורה שניה: רק בלידה הבנתי מה קרה.
בחורה שניה: שהיתה איתי מדריכה ועזרה לי ללדת במקום שהבעל שלי יהיה.
בחורה שניה: ואם המקום הזה לא היה, כמה שהיתה אחות או גיסה או לא משנה מה, זה לא אותו דבר, כי פה אין להם מעורבות רגשית.
בחורה שניה: אין להם.
בחורה שניה: הם נותנים לי את המענה שלי, את הצורך שלי להוציא, וגם אני – אני לא עבריינית, אני לא עם סמים, אני בחורה רגילה לחלוטין, שפשוט בחרתי בחירה גרועה.
בחורה שניה: ואני חושבת שהיום, בטיפול שעברתי שם, ובמהלך כל הזמן מה שאני עברתי עם הבן שלי, רק למדתי מזה, והחודשיים וחצי שהייתי שם, בגלל זה, כשגיליתי שסוגרים את המקום הזה, אמרתי שזה לא יכול להיות, אני לא אתן לזה לקרות.
הדסה נאה: אני רוצה להוסיף עוד דבר אחד.
הדסה נאה: אנחנו לא שומעים את כל הקולות האילמים של כל הבנות שמסרו ילדים לאימוץ.
הדסה נאה: יש לנו קלסר כזה עבה של מכתבי תודה שקיבלנו במהלך השנים.
קריאה: ראיתי מישהי שהיתה אצלכם ומסרה לאימוץ.
הדסה נאה: באמת?
הדסה נאה: הבנות האלה לא יבואו וייחשפו, בניגוד לבחורה שניה שבאה ומוכנה לחשוף את הסיפור האישי שלה עם כל הקושי ו בחורה ראשונה אותו דבר, שפתחה דברים מאוד אישיים כאן.
הדסה נאה: הבנות האלה לא ייחשפו מכיוון שהן לא יכולות לספר והן לא יכולות לחשוף את העניין שהן מסרו לאימוץ, אבל ג'ולי ואני יודעות ומרגישות את הנוכחות שלהן כאן בחדר, היא קיימת, ואני פשוט מרגישה שאני צריכה להביא את הקול שלהן לכאן.
הדסה נאה: הן הודו לנו ממש באותה מידה.
הדסה נאה: הן הודו לנו ואמרו שזה הבית הראשון שהיה להן בחיים, בנות שבאו מכל מיני מקומות וגם בנות שבאו מבתים טובים.
הדסה נאה: הן קיבלו המון תמיכה, ויכלו להמשיך בחיים שלהן, בלי שבר נוראי, בלי שבר נוראי שהיה יכול לשתק את כל מהלך החיים שלהן.
הדסה נאה: אז גם הקול שלהן צריך היה להישמע.
ענבל גבריאלי: אני רוצה פשוט לגבי הזמן מר פוזנר, לסגור זה לקח מעט מאוד זמן וברור לי - - -
חיים פוזנר: אם זה תלוי בנו, זה ייקח תוך שבוע.
חיים פוזנר: אנחנו יש לנו פרוצדורות, ונעשה את כל שביכולתנו לעשות את זה הכי מהר שאפשר.
אתי לבני: יש לכם כסף לקנות בית, אתם אומרים.
חיים פוזנר: יש לנו תרומה לקנות בית.
אלה בלאס: אנחנו צריכים עכשיו לחזור, ביקשתי מהאפוטרופוס הכללי שהכסף מופקד אצלו, ביקשתי להביא את הכסף ולעשות איתו משהו שהסתבר לי, כלומר, אנחנו צריכים לפנות לאפוטרופוס הכללי ולהודיע לו שאנחנו רוצות לפעול.
אלה בלאס: צריך לקנות בית, ואחרי שנמצא בית נפרסם מכרז.
חיים פוזנר: מכרז במקרה הזה, בגלל הנושא של הסודיות, הוא לא פתוח, זה לא לכל אחד.
חיים פוזנר: לכן אנחנו פונים לכמה ארגונים שאנחנו מכירים, כמו "ויצו" ו"נעמת" שאנחנו מכירים.
אתי לבני: יש לכם בית אופציונאלי?
ענבל גבריאלי: למה אי אפשר פשוט את כל "התכולה"?
אלה בלאס: הבית פוזר, לא נשאר ממנו.
אלה בלאס: הדבר היחידי שנשאר אצלי במשרד זה המוניטור.
חיים פוזנר: והעובדות, שזה הנכסים האמיתיים.
ענבל גבריאלי: שהן תחזורנה אני מניחה.
אלה בלאס: לא נשארה קלטת וידיאו, לא נשאר ספר, מיטה, כלי מיטה.
אלה בלאס: כלום.
חיים פוזנר: במסגרת הסגירה רוצים למחוק את התקנים, במסגרת קיצוצי המשרד.
אתי לבני: אני רק רוצה לשאול, מתי נודע לכם שלא סוגרים אותו, או שפותחים אותו?
חיים פוזנר: אתמול היינו אצל המנכ"ל, והחלטנו שנפתח מחדש.
אתי לבני: איך זה נעשה?
ענבל גבריאלי: הייתה אתמול שיחת טלפון ...
חיים פוזנר: תעזבי את שיחת הטלפון, אני שמעתי את זה רק ברדיו.
ענבל גבריאלי: אז תקשיב.
ענבל גבריאלי: אני ישבתי אצת ראש הממשלה.
ענבל גבריאלי: הוא הזעיק מיד את המנכ"ל ואת מזכיר הממשלה, והחזיר את אילן כהן מהחניה.
ענבל גבריאלי: אילן כהן זה מנכ"ל משרד ראש הממשלה.
ענבל גבריאלי: אמרתי לו –תשמע, אין.
אתי לבני: אבל הייתה תרומה - - -
ענבל גבריאלי: על תרומה אני לא יודעת.
ענבל גבריאלי: אני סיפרתי לו על בחורה שתיים, כמובן לא בשמך ולא בפרטים האישיים.
ענבל גבריאלי: סיפרתי לו על הבחורה הנוספת שהיתה באמירים ומסרה לאימוץ.
ענבל גבריאלי: אני לא יודעת עליה כלום, היא רק כתבה לי בעילום שם.
ענבל גבריאלי: העניין הוא שלפני מעון אמירים דיברנו על איזה רב שדיבר עם ראש הממשלה וסיפר לו שצריך להגדיל את מספר היהודים וצריך כל הזמן ללדת.
ענבל גבריאלי: ואז אמרתי לו, שלבית הזה יש תרומה בשיעור הילודה.
ענבל גבריאלי: אמנם במזערית, אבל זו עדיין תרומה.
ענבל גבריאלי: ואמרתי לו – אתה סגרת אותו.
ענבל גבריאלי: הוא אמר לי – מה זאת אומרת?
ענבל גבריאלי: אז אמרתי לו שזה של משרד הרווחה, ואז מיד הוא קרא למנכ"ל ולמזכיר הממשלה, והם העלו על הקו את מנכ"ל משרד הרווחה, שאני אמרתי, ואני חוזרת ואומרת שוב, שחלילה לי לפגוע במנכ"ל משרד הרווחה, אבל הוא היה קצת פחות ישיר ממה שפוזנר היה, וגם מנכ"ל משרד ראש הממשלה וגם מנכ"ל משרד הרווחה הבינו שאני לא מקבלת את התשובות האלה, ובוודאי שאני לא קונה ולא מאמינה להן.
ענבל גבריאלי: והנה הם קיימו דיון אתמול שאני היום שמעתי על זה פעם ראשונה.
אתי לבני: זה נהדר לשמוע סיפור עם סוף טוב, וזה נהדר לשמוע שיש לכם תרומה שלא השתמשו בה.
אתי לבני: זה גם שאלה.
אלה בלאס: זה קרה הכל במקביל.
אלה בלאס: על התרומה הזאת עבדנו שנתיים, וזו הייתה תרומה של צוואה.
אלה בלאס: אז לא ידענו מתי היא תגיע בדיוק.
אלה בלאס: הצוואה – זה היה מיועד רק לאימוץ, זו הייתה צוואה מצרפת והיה צריך לממש אותה.
אלה בלאס: זאת אומרת שקיבלתי דיווח שהאישה נפטרה, קיבלתי דיווח מהכל, היה שם רכוש מאוד גדול, תמונות, פרטים של אומנות שהיה צריך למכור אותם והיה צריך למכור דירה, וכל פעם קיבלתי דיווח "מכרו בככה, מכרו בככה, על התמונה יש הערכה כזו".
אתי לבני: כמה כסף יש לכם?
אלה בלאס: קצת מעל חמש מאות אלף דולר.
אתי לבני: אפשר אפילו משהו יותר גדול.
ענבל גבריאלי: נכון, אפשר אפילו לא מיני-אמירים.
אלה בלאס: ואז אנחנו נתקדם.
אלה בלאס: הבית צריך להיות בית וצריכה להיות חצר, שהן לא יצטרכו להיות כלואות בו.
אלה בלאס: וזה חייב להיות בירושלים, כי זה חייב להיות קרוב למרכז רפואי ולבית חולים, בשביל כל הסיפור הזה.
ענבל גבריאלי: מר פוזנר, לגבי התקנים, מה קורה?
חיים פוזנר: נכון לעכשיו החלטת המשרד זה לבטל את התקנים האלה.
ענבל גבריאלי: ומה?
חיים פוזנר: ולצאת למכרז על ידי איזה שהוא ארגון שיפעיל את הבית הזה.
ענבל גבריאלי: ארגון?
חיים פוזנר: ארגון, כן.
אתי לבני: אני לא הבנתי.
אתי לבני: כל הסיפור הזה הולך להפרטה?
אתי לבני: זאת אומרת שהרכוש יהיה של המדינה?
ענבל גבריאלי: הרכוש יהיה של המדינה, אבל יהיו שני תקנים.
חיים פוזנר: זה לא יהיו שניים.
ענבל גבריאלי: כמה?
חיים פוזנר: זה יהיה ארבע מדריכות, מדריכה תעסוקתית, אם בית.
ענבל גבריאלי: רגע, אם פעם היו בו זמנית אחת-עשרה, שתים-עשרה, שלוש-עשרה נשים, בחורות והיו ארבע מדריכות, היום אנחנו הולכים לקונספט של חמש נשים בו זמנית.
חיים פוזנר: יהיו ארבע מדריכות בכל מקרה.
אלה בלאס: הן נשארות לישון איתן בלילה, עשרים וארבע שעות ביממה.
אלה בלאס: זה בית שפתוח ביום כיפור ובליל הסדר.
ג’ולי עוז: קודם כל היו שש מדריכות שעבדו במשמרות, כולל שבתות וחגים.
אתי לבני: רק רגע.
אתי לבני: מעונות שלכם מהסוג הזה היו מופרטים?
אתי לבני: למה שיהיו מופרטים?
חיים פוזנר: לא בסדר גודל כזה.
ענבל גבריאלי: מעונות של משרד הרווחה, כמו "מסילה" כמו "צופיה", אני נותנת דוגמא לכל מיני מוסדות, לא משנה איזה מענה הם מספקים ולאיזה סוג אוכלוסייה, הם באחריות של משרד הרווחה.
חיים פוזנר: יש יתרונות וחסרונות בכל חלופה.
חיים פוזנר: החלופה הממשלתית הי בכלל הפעלה של הממשלה שזה יותר יקרה ויותר ורסטילי ויש על כך קשיים.
חיים פוזנר: אז יש לכאן ולכאן.
חיים פוזנר: אני מדבר, זה סוג מסגרת מאוד מיוחד, מאוד קטן ומאוד קומפקטי, וצריך להתייחס אליו אחרת, עם יידע מקצועי מאוד ספציפי במקרה של הנשים האלה.
חיים פוזנר: אנחנו מדברים על חמישה שישה, סדר גודל כזה, של הפעלה על ידי הממשלה.
חיים פוזנר: גם את המדריכים אפשר להפעיל בכל מיני צורות.
אתי לבני: מי מחליט איך להפעיל את זה?
אתי לבני: האם להפריט את זה או להשאיר את זה במסגרת המשרד?
בתיה ארטמן: אל"ף, יש מדיניות של גם משרד האוצר וגם המשרד, וכשמעונות שהם מעונות על פי חוק, למשל כשהם בתים במקום בתי מעצר ברשות חסות בתי הנוער, המעונות הנעולים לא יכולים להיות מופעלים, כמו שלא תפעילי בית סוהר פרטי ואת יודעת שרצו לעשות בית סוהר פרטי, עשו חוק מיוחד לעניין הזה.
בתיה ארטמן: אז זאת המדמה.
חיים פוזנר: רק שתדעי שבאנגליה הפריטו את בתי הסוהר וחזרו בחזרה.
אתי לבני: רק שתדע שעכשיו הפריטו אצלנו, ולא מצליחים למצוא, דחו את המכרז לכמה חודשים כי לא מצליחים למצוא מישהו שייקח את זה.
אתי לבני: העברתם את החוק להפרטת בתי הסוהר.
ענבל גבריאלי: אני?
אתי לבני: אחד מהסיעה שלנו ואחרים.
בתיה ארטמן: על ההפרטה הזאת כנראה שיבנו גם את המענות הנעולים של המשרד שלנו.
בתיה ארטמן: יש שירותים שבעבר ניתנו על ידי המדינה, וחלקם טרם הופרטו.
בתיה ארטמן: למשל השירות של המעונות לטיפול באדם המפגר, חלקם מופרטים וחלקם עדיין בהליך ממשלתי, כשהמציאות הראתה שבמצב הכלכלי הנוכחי כשאין מספיק כספים לטפל בכל אוכלוסייה, כמו שסיפר חיים, אפשר לקבל שירות טוב, ובהרבה מקרים שירות טוב יותר, אם ההפעלה נעשית על ידי גופים פרטיים שהם עומדים בסטנדרטים שהמשרד קובע להם.
בתיה ארטמן: הפיקוח הוא פיקוח הדוק עליהם, וההיענות היא הרבה יותר נמוכה.
חיים פוזנר: לאו דווקא פרטיים או ציבוריים.
בתיה ארטמן: התכוונתי – לא של המדינה.
בתיה ארטמן: ולכן במקומות שזה ניתן ואפשרי, תוך כדי זה שיהיה איזה שהוא פיקוח הדוק, המשרד מוציא בדרך כלל את ההפעלה החוצה.
בתיה ארטמן: לפעמים הבניין הוא של המדינה ורק ההפעלה תהיה על ידי גוף פרטי, ולפעמים גם הבניין הוא של המפעיל הפרטי.
בתיה ארטמן: יכול להיות שאנחנו מבקשים ממנו שיהיה לו את הבניין ושהוא גם יפעיל.
בתיה ארטמן: ועושים ובוחרים כמובן את הטוב ביותר.
בתיה ארטמן: עכשיו יש כמובן גם מגמה של האוצר אפילו להוציא למיכרוז, חלק מאוד מסויים של תעריף, דבר שהמשרד שלנו מתנגד מתוך אותה עמדה, שאם אנחנו נפריט כל דבר פה כולל התעריף, בסופו של דבר זה כן יכול לפגוע.
אתי לבני: מה זה התעריף?
בתיה ארטמן: יש תעריף של דמי אחזקה של חסויים.
בתיה ארטמן: אנחנו קוראים לאוכלוסייה הזאת אוכלוסייה של חסויים.
אתי לבני: כתוב לי פה שמדובר על עשרת אלפים ₪ בחודש?
בתיה ארטמן: תלוי בסוג .
בתיה ארטמן: יש חמשת אלפים, ארבעת אלפים.
בתיה ארטמן: עכשיו, יש חלק שהוא תעריף, דברים שניתנים למדידה.
בתיה ארטמן: למשל, אנחנו יודעים כמה עולה שכר דירה.
בתיה ארטמן: יש חלק שבאמת זה עניין של האיכות, וזו תחרות על האיכות.
בתיה ארטמן: למשל, האוצר רוצה להוציא את האחוז הזה של תחרות על האיכות למיכרוז.
חיים פוזנר: התחרות על האיכות זה רמת האיכות של כל העובדים.
חיים פוזנר: זאת אומרת אם העובדים מקבלים שכר עבדים ...
בתיה ארטמן: האיכות כוללת הכל.
בתיה ארטמן: את העובדים, והאוכל והכל, כולל האיכות.
בתיה ארטמן: ואנחנו מתנגדים, זה אם תבוא עזרה של הכנסת זה יהיה טוב, אנחנו מתנגדים להפריט את האיכות.
בתיה ארטמן: כי אם אנחנו נלך להפריט את האיכות, אנחנו בסופו של דבר כן נפגע.
בתיה ארטמן: לכן אני אומרת שזה לא משהו שבהכרח יצא מהידיים המלאות של המדינה, הוא שירות לא טוב.
בתיה ארטמן: להיפך, המציאות מוכיחה שמעונות ציבוריים ופרטיים בפיקוח מתמיד של המשרד, עושים עבודה מאוד טובה.
בתיה ארטמן: ברגע שזה לא נראה כך, אז ברור שהוא לא יהיה זכיין יותר והוא יפסיד, ויש לנו אפשרות על פי חוק להוציא משם את החוסים.
חיים פוזנר: יש לנו למשל את כל המעונות לילדים, יש לנו למשל חמישים או יותר, הן על ידי גופים ציבוריים או פרטיים.
חיים פוזנר: כל בתי האבות כנ"ל.
חיים פוזנר: זאת אומרת שלא ממשלתיים.
אתי לבני: והניסיון שלכם הוא טוב?
חיים פוזנר: הוא חיובי מאוד, ועם פיקוח.
אתי לבני: כולל ילדים?
חיים פוזנר: אבל תראי, בכל מקום יש את הכשלים, אבל בסך הכל הפיקוח והבקרה הם טובים, והרבה יותר טובים מאשר איזה גוף ממשלתי.
ענבל גבריאלי: על מה הפיקוח, על הפעילות?
חיים פוזנר: הפעילות היא טובה, והיכולת שלנו לפקח ולבקר היא הרבה יותר מאשר גופים פנימיים שלנו.
חיים פוזנר: אלא מה?
חיים פוזנר: יש צמיד דברים שהם יוצאים מן הכלל.
חיים פוזנר: אני תמיד אומר, שהמסגרת הזאת, היא מאוד ייחודית והיא מיוחדת.
חיים פוזנר: היא לא נכללת בקבוצה של מאות או עשרות, ויש כאן יידע מקצועי מאוד מיוחד שנלמד במקום הזה.
ענבל גבריאלי: בכמה הצליחו להוזיל את העלויות?
ענבל גבריאלי: עוד לא מדובר על סכומים אסטרונומיים שהמשרד לא יכול לעמוד בהם, ובאמת, מבלי להיכנס לסדרי עדיפויות של המשרד.
אתי לבני: טוב, אני חושבת שסיימנו, ואולי רק נסכם את מה שנאמר כאן.
ג’ולי עוז: אני רק רוצה להגיד שלרגל יום האישה – זה מקום שרק חיזק נשים, העצים אותן, שם אותן על הרגליים בשעת משבר מאוד קשה.
ג’ולי עוז: אני מתרגשת כל פעם כשאנחנו מדברות בטלפון, לשמוע איך הן עושות את זה.
ג’ולי עוז: אני באמת מעריצה אותן על היכולת הזו לעשות את זה לבד.
ג’ולי עוז: אני מאוד מקווה, בשבילי זה מפעל חיים המעון, שהוא יקום ובאמת לא תהיה שום דרך שאפשר יהיה לסגור אותו שוב.
ענבל גבריאלי: הוא יקום ולדעתי כרגע אני פשוט, הדבר הבא שאני אפנה אליו זה פשוט למנוע את ההפרטה, ושוב, אני מרשה לעצמי לומר את הדברים האלה, כי שוב – אני לא יודעת מי יהיה אותו מפעיל פרטי, אבל אותו מאבק על איכות, אני חושבת שהוא צריך להיות לכם כמשרד רווחה.
ענבל גבריאלי: בעיניי זה משרד ממשלתי הכי חשוב מבין כל המשרדים.
ענבל גבריאלי: אז אולי המשרד יחסוך קצת בעלויות בזה שהוא יוציא את זה לידיים פרטיות, אבל נפסיד אותך, נפסיד כוח אדם איכותי, נפסיד את ג'ולי, הדסה שיכולות לעשות את מה שאתן עשיתן עבור הבחורות האלה.
ענבל גבריאלי: אז אם זה עולה קצת יותר, אני, ואני אומרת את זה כמדינה, אני מוכנה לשלם קצת יותר.
ענבל גבריאלי: אני חושבת שאנחנו צריכים לשלם קצת יותר.
הדסה נאה: אני רוצה להגיד משהו שהוא קשור אבל הוא לא כל כך קשור.
הדסה נאה: אני רוצה להגיד לכן שהיתה לכן היום בועדה הזדמנות לשמוע עדות אמיתית של נשים ששהו במעון, כשאתם בדרך כלל שומעים רק את ההתקפות על השירות לאימוץ, ואנחנו ובתי המשפט כל פעם עומדים בפני הטענה שהם לוחצים עליהן למסור ילדים לאימוץ, וחוטפים, ולא אמינים.
הדסה נאה: ואני חושבת שזה יהיה ראוי גם שהועדה תביע את ההתנצלות שלה שבאמת זה לא היה נושא של תיק מסויים, וזה לא היה מוזמן, אתן יודעות את זה בדיוק כמוני, אבל לפחות תקבלו תמונה קצת יותר אובייקטיבית ואמיתית ממה שאתם מקבלים מהתקשורת והעיתונות ומכל מיני אנשים אינטרסנטים.
הדסה נאה: ואני חושבת שזה פוגע דווקא בבנות.
הדסה נאה: עצם זה שיש התקפות על השירות לאימוץ.
הדסה נאה: זה פוגע בבנות לא להגיע למעון שבעצם נותן שירות, שמא.
ענבל גבריאלי: אני חושבת שדווקא בקריאה הזו כן צריך לצאת.
ענבל גבריאלי: אני מקווה מאוד שתמצאו את הדרך לישיר את ההדורים עם התקשורת, אני חושבת שכשתמצאו את הדרך ליישב את ההדורים עם התקשורת, גם תספרו לנו.
ג'ולי עוז: אני אומרת גם שזו פעם ראשונה שאתם בתור כנסת ישראל, שזה לא בא דווקא מהתקשורת כמשהו שלילי, ולא משהו שמוזמן, ואתם באמת קיימתם איתנו דיון אמיתי וראיתם גם את הדברים שאנחנו תמיד מנסים לטעון אותם ולהשיב אותם, אבל לא כל כך מתייחסים אלינו כל כך ברצינות, כי זה לא כל כך פופולארי שהמדינה היא בסדר.
הדסה נאה: זה לא מספיק צהוב להגיד שמישהו עושה עבודה טובה.
הדסה נאה: יותר טוב להגיד שחטפו ממנה את הילד.
בחורה שניה: כשידעתי שאני באה והולכת למעון, השאלה הראשונה ששאלתי את אביטל, לפני שאני הולכת לשם – אתם לא תעשו לי קטע?
בחורה שניה: אני לא אלד ופתאום תיקחו אותו?
בחורה שניה: היא אמרה לי – למה את חושבת ככה?
ענבל גבריאלי: אולי אין מה להתפלא, לא בגלל הפעילות, אלא משום שהאופי המקורי של המקום היה להחזיק בנות בזמן ההריון עד שהן תלדנה.
ג’ולי עוז: לאפשר להן מקום להסתתר בו כדי למסור לאימוץ.
אלה בלאס: הדימוי של חוטפי ילדים שמוצג בתקשורת הוא באמת אחד הגורמים לכך שהבית לא היה מאוכלס בשנים האחרונות.
אתי לבני: זה מעניין מה שאת אומרת.