GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
רבקה שקד: ברגע שתהיה הצלבה של מאגרי מידע, אם היא תאושר, נוכל לקבל אינדיקציה לגבי השאלה כמה אנשים שרשומים במאגר של משרד הביטחון ובמאגר של ביטוח לאומי הם אכן עובדי מדינה.
רבקה שקד: כפי שאמרתי, זה טעון עדיין אישור.
רבקה שקד: בנוסף, ביקשנו לקבל את הנתונים – לא שמית, אלא מספרית; כי יש חשש מאוד גדול כל הזמן מנושא הפגיעה בצנעת הפרט ומכך שזה יביא עלינו איזשהו מרד עובדים – הרבה פעמים אותם אנשים שכבר עובדים ומקבלים משכורת לא בדיוק דואגים למרבה הצער לאחרים שמעוניינים להתקבל, וחשוב להם יותר להגן על הסטטוס שלהם ועל צנעת הפרט שלהם.
רבקה שקד: כאן עומד הנושא כרגע בשירות המדינה.
אתי לבני: היה איזשהו שינוי בשנה האחרונה?
אתי לבני: קרה משהו מאז באתם לדווח לפני שנה?
רבקה שקד: הדיווח שלי כלל את החלטת הממשלה, את ההגדרה של הזכאים להעדפה מתקנת – מוגבלות חמורה – ואת הסיכום העקרוני על הצלבת מאגרי המידע.
רבקה שקד: אם כן, הנושא מצוי בתהליך, והכל בתיאום עם נציבות שיוויון.
אתי לבני: אני מודה לך מאוד.
שמחה בניטה: אבקש להעיר בנושא ההעדפה המתקנת: יש נושא שנקרא שירות לאומי – בחורות דתיות שמשרתות במגזר האזרחי בהתנדבות.
שמחה בניטה: בפניי עומדת נכה, שסוף סוף הצליחה לחדור לנושא השירות הלאומי.
שמחה בניטה: עד היום נכים לא היו נכנסים כלל לשירות צבאי, ומאז נפתחה הדלת לנכים בשירות הצבאי, נפתחה הדלת בשירות הלאומי כמדגם מייצג חדשני ביותר בפני נכה עם ניוון שרירים, שעובדת היום בבית חולים "אלין".
שמחה בניטה: היא עובדת במשרה מלאה, והאפליה היא השכר: אם בת שירות רגילה מקבלת 800 ש"ח לחודש, למרות שאותה בחורה עובדת באותה משרה מלאה בדיוק, היא מקבלת כנכה רק 500 ש"ח.
אתי לבני: זה מאוד מפתיע.
שמחה בניטה: אני מוכנה להעביר לך מכתב מעובדת סוציאלית של "אלין"--
אתי לבני: לא יכול להיות.
שמחה בניטה: גברתי יושבת ראש הוועדה – אני אעביר לך את כל החומר הכתוב בנושא.
אתי לבני: זאת שערוריה שאין כדוגמתה.
אתי לבני: על כך אני יכולה להתחייב שזה יטופל.
שמחה בניטה: ראשית, כל הצעקות הן לא לענין.
שמחה בניטה: מי שלא מודע לכך, שיגיד שהוא לא יודע.
שמחה בניטה: טוב שכולם נדלקים – זה מוכיח שאנשים לא מודעים.
שמחה בניטה: את הדברים שאני אומרת בוועדה אני אומרת בביטחון מלא ומתוך ידע מובהק – הנתונים יגיעו ליושבת ראש הוועדה.
שמחה בניטה: בנות שירות מקבלות דמי כיס כמו חייל שמקבל בשירות צבאי.
שמחה בניטה: אם נכה בשירות הלאומי מקבלת כחיילת 500 ש"ח--
אתי לבני: אני אטפל בכך – זה נראה לי חריג.
שמחה בניטה: הכובע השני שבאתי אתו הוא הנושא שבשלו ישבתי למעשה עם מחלקת המחקר שלכם – אפליית נשים באימוץ ובפונדקאות.
אתי לבני: מייד נגיע לנושא הזה, ונפתח אותו לדיון.
אתי לבני: אני רוצה לסיים עם נושא התעסוקה, הנגישות והבריאות.
אתי לבני: הדיון הזה מהווה למעשה איזושהי ביקורת על הוועדה שהתקיימה לפני שנה – האם משהו נעשה והאם הכיוון הוא נכון.
שמחה בניטה: אני אומרת לך שלא נעשה שום דבר – אנחנו צוחקים על כך.
שמחה בניטה: מדי שנה נערך אותו דיון--
אתי לבני: נכון, אבל דברים נעשים לאט לאט – לא הרבה.
אתי לבני: האם נמצא כאן נציג משרד התעשיה, המסחר והתעסוקה?
נועה וגנר: שמי עו"ד וגנר, ממשרד התמ"ת.
נועה וגנר: אני מוסרת את הנתונים שנמסרו לי על ידי מר בני פפרמן, מנהל מינהל התכנון, המחקר והכלכלה.
נועה וגנר: הוא לא היה יכול להיות כאן, והוא מוסר לגבי שני הנושאים: (א) תקנות ההתאמות; (ב) תקנות לגבי שכר מינימום – אם הוא מותאם.
נועה וגנר: הוא מבקש למסור שבשני העניינים נעשה לימוד של הנתונים.
נועה וגנר: אני רוצה להסביר את נושא שכר המינימום המופחת: בזמנו, כשזה היה משרד העבודה והרווחה, היה נוהל שהוכן אבל לא הופעל, כי לא הוקמו עדיין הוועדות כדי לאבחן את האנשים בעלי המוגבלות ואת הירידה ביכולת שלהם באופן שיאפשר לקבוע שכר מינימום מופחת עבורם.
נועה וגנר: בינתיים, הכיוון המסתמן הוא להוציא את הליכי האבחון מהוועדות, להן אין למעשה את היכולות לכך, ולהעבירם לגורמים חיצוניים באמצעות מיקור חוץ.
נועה וגנר: הגורמים החיצוניים יוכלו לבצע אבחון, כולל צפי לעליית שכר מדורגת במהלך השנים.
נועה וגנר: הנושא הזה נמצא עדיין בחיתוליו כיוון שיש צורך במכרז לצורך הפעילות של מיקור חוץ, ובשל העובדה שיש מחלוקת עם האוצר לגבי התקצוב שלו.
נועה וגנר: אם כן, הנושא נמצא בשלב הזה.
אתי לבני: תקצוב של מה?
נועה וגנר: תקצוב של הפנייה למיקור חוץ כדי לבצע את האבחונים.
נועה וגנר: בשלב זה, כאשר מגיעות פניות לגבי שכר מינימום מותאם, אנחנו מציעים לפעול בהתאם לקבוע בתקנות – המעסיק והעובד או נציגו של העובד יכולים לסכם את שכר המינימום המותאם בהתאם להערכת היכולת המופחתת, בשיעורים הקבועים בתקנות, ולא פחות מכך, כמובן.
נועה וגנר: כאשר תתקבל החלטה על שכר מינימום מותאם, ההחלטה הזאת תחול רטואקטיבית; השכר יגדל או יפחת בהתאם למה שייקבע על ידי מי שייקבע בסופו של דבר.
קריאה: האם אפשר לקבל הסבר רחב יתר לגבי האבחון שייעשה, ומי יבצע אותו?
נועה וגנר: אני לא מכירה את הפרטים המקצועיים של הנושא, אבל כל הבעיה נוצרה על רקע הצורך בעריכת אבחון, והשאלה היא איזה אבחון אנחנו עושים.
נועה וגנר: למעשה, התקנות דורשות לבצע אבחון כדי לראות בכמה מופחתת יכולתו של העובד הספציפי לבצע את אותה עבודה ספציפית, כשלמעשה אנחנו צריכים להעריך איזו תפוקה יש לאדם ממוצע, ואיזו תפוקה מבצע אותו אדם בעל מוגבלות – האם המוגבלות שלו אכן פוגעת ביכולתו לבצע את העבודה, ומהי מידת הפגיעה.
קריאה: מי אמור לבצע את האבחון הזה?
נועה וגנר: כיוון שיש צורך בגורמים מקצועיים לביצוע האבחון – אנחנו לא יכולים להסתמך על וועדה שתתכנס ושתורכב מכל מני אנשים שאינם בעלי המומחיות לדבר – מבקשים לעשות זאת באמצעות מיקור חוץ: לפנות לגופים שיציעו יכולות מקצועיות לביצוע אותו אבחון, ואז יוכלו להיעזר בהם כדי לבצע את האבחון ולהחליט על השכר המותאם.
קריאה: למי פנו?
נועה וגנר: אני לא אוכל לתת לך פרטים - - - לשאול את מר בני פפרמן.
אתי לבני: ביקשת לדווח על נושא התקנות – וזהו אכן נושא שראוי אכן לטיפול.
נועה וגנר: גם ההתאמות הן נושא שמטופל על ידי מר בני פפרמן – גם מתוך הצורך לקבוע את ההתאמות לאותם מקרים שהם קשים יותר.
נועה וגנר: יש את ההתאמות הברורות, שהן התאמות של נגישות.
נועה וגנר: יש התאמות קשות יותר – לגבי אנשים עם בעיות תקשורת, פעמים רבות אנשים עם חרשות או בעיות נפש.
נועה וגנר: ההתאמות כאן מורכבות יותר.
נועה וגנר: לפעמים זו צריכה להיות התאמה קצרה יחסית מבחינת המועד שלה – רק לצורך רכישת הרגלי עבודה באותו מקום עבודה.
נועה וגנר: כאן מתחילה למעשה המורכבות בהגדרת ההתאמות.
נועה וגנר: אני מבינה שזהו הנושא שנבדק ונחקר על ידו, והוא מתכוון לקדם גם את זה.
נועה וגנר: בנוסף, ישנה התחלה של פרוייקטים לקידום אנשים עם מוגבלות בנושא של שילוב בתעסוקה – יש הצעה לקדם מפעלים שקולטים אנשים בעלי מוגבלות; הם יקבלו סיוע מוגבר מהממשלה אם הם מפעלים שנכנסים להגדרות של החוק.
נועה וגנר: כך גם לגבי עסקים קטנים: ישנה כוונה למצוא להם מסלול מיוחד לאנשים עם מוגבלות.
נועה וגנר: אני מציינת שלא מדובר דווקא לנשים עם מוגבלות, אלא לאנשים עם מוגבלות בכלל.
שמחה בניטה: אבקש לשאול אתך כנציגת משרד התמ"ת: במסגרת עמותת "מזור" הכנו פרוייקט תעסוקה מורחב למוגבלים בלבד, שיתחיל כרגע במרכז הארץ, ואנחנו מתכוונים להתרחב לירושלים, באר שבע חיפה.
שמחה בניטה: אני מבקשת לשאול איך משרד התמ"ת תומך בפרוייקטים כאלה כדי לעודד נכים לצאת לעבודה?
שמחה בניטה: הרי חלק מהעניין הוא העובדה שהביטוח הלאומי, ברגע שאת עוברת שקל מהקיצבה – את בולמת את האינטרס של הנכה לצאת לעבודה.
שמחה בניטה: לפיכך, רציתי לשאול מה אתם עושים בשילוב הזה.
נועה וגנר: מבחינת פרוייקטים של תעסוקה, כדאי לפנות ולשאול באופן יותר ספציפי את האנשים שמטפלים בנושא.
נועה וגנר: אני אקח ממך פרטים, ואולי אפשר יהיה ליצור קשר.
נועה וגנר: עם זאת, לגבי אי הפגיעה בגימלאות עקב יציאה לתעסוקה, אני מניחה שהבעיה ידועה לביטוח הלאומי, ואני חושבת ששם צריכה להיות התשובה.
שמחה בניטה: - - - ועדה שהתכנסה, שצריך לתת איזושהי תמיכה – עידוד לצאת לעבודה, ולא רק לומר שיש תעסוקה.
שמחה בניטה: עידוד – ולא להוריד מגימלה בגלל הפרש של שקל.
שמחה בניטה: לפעמים זו הסיבה לכך שנכים לא יוצאים לעבודה.
אתי לבני: אני מבקשת לשאול: יש כאן בעיה עם תקנות נגישות למקומות עבודה – זה נופל בין האוצר לבין משרד התמ"ת.
אתי לבני: לפי החוק, יש השתתפות של האוצר ב-20 אלף ש"ח, והם מתנים את זה בכך שזה יהיה לאחר שהעובד יעבוד במשך חצי שנה.
אתי לבני: מה קורה עם זה?
נועה וגנר: - - - אלו הן אותן תקנות התאמות, איתן יש עדיין בעיה תקציבית.
נועה וגנר: השאלה היא תמיד שאלה מקצועית מחד – אלו התאמות נדרשות ואיך אנחנו מבטיחים שתינתן התייחסות לכל הסוגים העיקריים של המוגבלויות.
נועה וגנר: כמובן, ישנה בעיה תקציבית כי באמת יש כאן צד של השתתפות--
אתי לבני: אז זה פשוט תקוע.
נועה וגנר: אני מקווה שהנושא הזה אכן בהתקדמות – שנעשה לימוד של הנושא - - -
אתי לבני: אם זה מופיע בתקציב, זה לא תקוע, ואם זה לא מופיע בתקציב – זה תקוע.
אתי לבני: אתם צריכים לדווח לנו על כך.
נועה וגנר: בשלב המקצועי לפחות, אני מבינה שיש התקדמות, יש לימוד של הנושא ומחפשים פתרונות.
שרה קריאל: יש לנו בעיה קשה מאוד עם הביטוח הלאומי בנושא התעסוקה.
שרה קריאל: בביטוח הלאומי יש מי שמאפשר חברה אחת שנותנת תעסוקה נתמכת שלא מותאמת לחולי הנפש, ואין אפשרות לפתוח את המכרז לחברות תעסוקה שכן יודעות לעבוד עם חולי נפש.
שרה קריאל: החולים שלנו מופלים לרעה.
אתי לבני: נטפל בזה.
אתי לבני: מדוע יש חברה אחת בלבד?
שרה קריאל: כי כבר חמש שנים לא נפתח המכרז, ולא יכול להיות שבמקום מתוקן--
אתי לבני: ולמה אתם לא מנסים להביא אנשי מקצוע למקום הזה?
שרה קריאל: - - - אני חושבת שמחובתי להביא את זה כאן בפניכם, כדי לראות מה ניתן לעשות בענין.
הלית כהן: שמי עו"ד הלית כהן, שדולת הנשים בישראל.
הלית כהן: לאחרונה ממש הוצג בוועדה ספר הנתונים של השדולה, הכולל פרק שעוסק בנשים עם מוגבלות.
הלית כהן: לאור הדברים שעולים כאן, הקריאה שלי היא גם למועצה להשכלה גבוהה, שנקודת המוצא שלה היא שאין הבדל בין נשים לגברים, וגם לגבי פרוייקטים של תעסוקה.
הלית כהן: לפי נתונים ומחקרים שיש, אנחנו רואות שאם יש הפליה כלפי אנשים עם מוגבלות, היא מתעצמת כלפי נשים; נשים עם מוגבלות מועסקות פחות ומרוויחות פחות.
הלית כהן: מהנתונים שיש כאן, אם 20% מכלל הגברים שמקבלים קצבאות נכות עובדים, 12% בלבד מהנשים שמקבלות קצבאות נכות הן נשים עובדות.
הלית כהן: הנתונים מדברים בעד עצמם, ומוכיחים שיש עדיין פערים.
הלית כהן: אני חושבת שכל מי שפועל לעידוד ולסיוע לאנשים עם מוגבלות, צריך לצאת מנקודת מוצא לפיה צריך להתייחס להיבט המגדרי.
אתי לבני: האם את מוצאת מקום להתערבות גם בנושא של אוניברסיטאות?
הלית כהן: אני יודעת שבמוסד האקדמי שבו למדתי, יש יחידה להכוון תעסוקתי.
אתי לבני: לא לגבי התאמה של המוסד להשכלה גבוהה.
הלית כהן: אולי לא לגבי התאמות, אבל שתהיה מודעת והבנה לנושא הזה ביחידות להכוון תעסוקתי במוסדות האקדמיים.
יהודית פלוטקין: שמי יהודית פלוטקין, מנהלת הרשות לקידום מעמד האישה במשרד ראש הממשלה.
יהודית פלוטקין: בשולי הדיון הראשון ובפתח הדיון השני, אני מבקשת לברך על הדיון הזה.
יהודית פלוטקין: למרות העובדה שאני מצויה בנושא של שיוויון הזדמנויות לנשים, יש איזושהי נטיה – גם כשאנחנו מתייחסים לשיוויון הזדמנויות – להתייחס לקבוצות מיוחדות, כמו: חד-הוריות ונשים מוכות.
יהודית פלוטקין: לעומת זאת, יש נטיה קטנה בהרבה להתייחס לנושא של נשים עם מוגבלויות.
יהודית פלוטקין: לכן – כל הכבוד על הדיון הזה על כל היבטיו.
יהודית פלוטקין: בהמשך לדברים שאמרה חברתי מהשדולה, רציתי לשאול אם קיימת, ואם לא קיימת ממי אפשר לקבל – איזושהי סקירה לגבי הבעיות הייחודיות של נשים עם מוגבלויות כנשים: מקוואות, חולות נפש בשונה מחולי נפש, שירות לאומי וכן הלאה.
יהודית פלוטקין: כשנקבל את הסקירה הזאת – איזשהו נייר עמדה, ולא עבודת דוקטורט – נוכל להתייחס.
יהודית פלוטקין: אני בטוחה שחברת הכנסת לבני תוביל את העניין הזה, ואנחנו ברשות לקידום מעמד האישה נסייע כמידת יכולתנו.
אתי לבני: אני לא חושבת שיש מקום שריכז את הנתונים.
אביטל סנדלר לף: היה דף מידע שנכתב על ידי אוניברסיטת בר אילן, ארגון "בזכות", גו'ינט ישראל והפורום למען אנשים עם מוגבלות, שריכז את כל הנושא של נגישות בנושא בריאות.
אביטל סנדלר לף: מלבד זאת, יש עבודות נוספות שעוסקות בנושאים נוספים – אולי אפשר אותן אלייך ולשתף פעולה.
יהודית פלוטקין: אני אשמח.
אתי לבני: צריך לאסוף את המסמכים מכל הגופים.
אתי לבני: לפניי יש את המסמכים של הג'וינט ומכון ברוקדייל עם כל הנתונים, אבל צריך לאסוף – בריאות, נגישות ומקוואות לא מופיעים כאן.
אתי לבני: אסכם את הדיון הראשון בשני משפטים: שמענו שאין אכיפה, שמענו שהרבה דברים לא נעשו, אבל בסך הכל יש כוונה לעשות אותם.
אתי לבני: כוועדה, נוכל להתערב קצת בענייני ביצוע, ולדרוש דיווחים וביצועים.
אתי לבני: אני מקווה שכשנקיים את הישיבה הזאת בשנה הבאה, יהיו לנו נתונים טובים יותר – כי אפשר לעשות את זה; אפשר לבצע העדפה מתקנת ואפשר לקבל את הנתונים.
אתי לבני: זה באמת עניין של מחוייבות לנושא, ואני אנסה לעזור בדברים האלה.
אתי לבני: 2.
אתי לבני: נגישות פיזית ונגישות להורות – אימוץ ופונדקאות
אתי לבני: נעבור לנושא השני – פונדקאות ואימוץ על ידי אנשים עם מוגבלויות.
אתי לבני: אבקש משמחה להציג את הנושא.
אתי לבני: יש כאן נייר עמדה, ואספתי את כל הנתונים.
אתי לבני: ננסה להביא את הדברים לאיזשהו דיון ראשוני, כי כאן לא נסיים את הסיפור.
שמחה בניטה: ראשית, אני מודה מאוד לליאור על כך שבאמת לקחו את ההצעה שלי לדיון, והחליטו להעלות בפעם הראשונה במסגרת יום הנכה הבינלאומי את זכאותן של נשים נכות לאימהות – על ידי אימוץ, על ידי פונדקאות או על ידי משפחה אומנה.
שמחה בניטה: במסגרת העמותה, נתקלתי במקרה בו התחלתי לטפל בו עם עורכי הדין של העמותה, כאשר לזוג נכים היתה פונדקאית שהיתה מוכנה לשמש להם פונדקאית, אבל בכל הוועדות של משרד הבריאות דחו אותם משום שהם זוג נכים.
שמחה בניטה: אני רואה כאן אפליה, כיוון שהאישה כנכה יכלה להיכנס להיריון, אבל היתה מסיימת את ההיריון במוות, כי בניוון שרירים יש בעיות נשימה.
שמחה בניטה: היא לא היתה מסוגלת לשאת את ההיריון מבחינה בריאותית בלבד.
שמחה בניטה: מניעת הזכות מזוג נכים במצב כזה לשמש הורים – נראית לי צעד מתיימר מדיי מצד משרד הבריאות; לקבוע למי יהיו חיים ארוכים, ולמי קצרים, מי ימות בלידה, ומי לא.
שמחה בניטה: אנחנו יודעות שאצל נשים בריאות מתרחשות פעמים רבות תקלות, והילד נשאר יתום.
שמחה בניטה: בכלל, שלילת הזכאות לאימוץ מנשים נכות בגלל שהן נכות – חושבים שהילד לא יהיה מאושר.
שמחה בניטה: זה איזשהו עוול – מי שם אותם לקבוע איזה הורה יהיה טוב יותר ואיזה הורה יהיה פחות טוב, ויעשה עוול לילד?
שמחה בניטה: אני רוצה שבוועדה לקידום מעמד האישה יקחו כפרוייקט את נושא הגשת העזרה לנשים שיש להן פונדקאיות, ויש הורים מאחוריהן שמוכנים לממן.
שמחה בניטה: מהמדינה נדרש אישור של משרד הבריאות, כדי שהשאיבה וכל הטיפולים הרפואיים הנלווים לכך יבוצעו על חשבון המדינה, כפי שמבוצע כאשר מדובר בנשים בריאות.
שמחה בניטה: כאמור, נשים נכות שוללים על הסף באופן אוטומטי.
שמחה בניטה: בנוסף לכך, נתקלתי בנושא של אימוץ או משפחה אומנה.
שמחה בניטה: אני בעצמי אמא לשני ילדים, וסבתא לארבעה נכדים.
שמחה בניטה: גידלתי שני ילדים לבד – התגרשתי בגיל צעיר מאוד.
שמחה בניטה: שמעתי תוכנית רדיו בגלי צה"ל של יעל דן על ילדים שנמצאים בפנימיות, ומחפשים להם משפחות.
שמחה בניטה: מדובר היה בילד בן שלוש ובילדה בת שש.
שמחה בניטה: בתוכנית סיפרו שהבת הפכה ממש לאמא של הילד.
שמחה בניטה: הנושא מאוד נגע ללבי, והרמתי טלפון לתוכנית.
שמחה בניטה: הילדים שלי כבר התחתנו ויצאו מהבית.
שמחה בניטה: הצעתי את עצמי כאם שמוכנה להיות אם מאמצת לשני ילדים.
שמחה בניטה: היא שאלה אותי שאלות כלליות – את מרוויחה יותר מ-7,000 ש"ח?
שמחה בניטה: אמרתי – כן.
שמחה בניטה: יש לך ביטחון כלכלי?
שמחה בניטה: אמרתי – כן; עד לא מזמן עבדתי בבנק ישראל.
שמחה בניטה: אמרתי שאני עובדת מקום עבודה מסודר, ושיש לי קורת גג – עניתי על כל הקריטריונים ועמדתי בהם.
שמחה בניטה: ברגע שאמרתי לה שאני נכה, הטלפון פשוט דמם.
שמחה בניטה: אני גידלתי שני ילדים לבד, ואני יכולה להיות בילדים שלי – יש לי ילדים טובים מאוד.
שמחה בניטה: התווכחתי אתה בטלפון.
שמחה בניטה: אמרתי לה: אני מוכנה להראות לך את הילדים שלי – גידלתי אותם לבד, ואני חושבת שהם יכולים להוות דוגמה להרבה ילדים בארץ.
שמחה בניטה: אבל היא לא הסכימה – היא אמרה לי שיש בעיה – כיוון שאני נכה אני יכולה להוות בעיה נפשית לילדים באימוץ.
שמחה בניטה: עיניי חשכו – אמרתי לעצמי: המדינה מוותרת על טוב לבי ועל היכולת שלי.
שמחה בניטה: מלבד העובדה שיש לי שני ילדים טבעיים משלי, אימצתי באופן לא פורמלי ילד מגיל 13.
שמחה בניטה: בחלוקת הרכוש ובצוואה הוא רשום כאחד מיילדיי.
שמחה בניטה: הוא ממש אחד לילדים הקטנים יותר שלי, ואני חושבת שהוא מאושר ואין לו שום תסכולים בשל העובדה שאני נכה.
שמחה בניטה: אם כבר פתחו במדינה את נושא האימוץ להומואים וללסביות – והנושא פרץ כל מחסום – אני חושבת--
אתי לבני: לא כל כך פתחו.
שמחה בניטה: היום מותר לזוג לסביות לגדל ילדים, ולזוג הומואים לגדל ילדים.
רבקה שקד: לא בארץ.
אתי לבני: זה לא נושא הדיון - - - אם הם באים מחו"ל, ואחת מהם היא הורה ביולוגי--
שמחה בניטה: אותה אישה נכה כבר הסכימה להביא מחו"ל.
שמחה בניטה: דיברתי עם השירות למען האימוץ בחו"ל – נדמה לי שעם עובדת סוציאלית בשם נחמה – והיא שללה בכל תוקף את כל טענותיי.
שמחה בניטה: התקשרתי כיוון שפעלתי ברצינות למען אותו זוג נכים שהזכרתי, שמטפלים היום אחת לשבוע בילד נכה בן למשפחה מרובת ילדים.
שמחה בניטה: במשך שנתיים הם מתמידים בפרוייקט, ועושים למען הילד יום כיף פעם בשבוע.
שמחה בניטה: אני לא מאמינה שאימהות רבות עושות את מה שהזוג הזה עושה למען הילד הזה.
שמחה בניטה: עובדה היא שהם מתמידים במשך שנתיים, ביום קבוע, והם יצרו איזושהי שיגרת חיים לילד הזה – הם לוקחים אותו מבית הספר ומחזירים אותו בשעות הערב עם הרכב.
שמחה בניטה: מניסיוני האישי ולאור היכרותי עם האוכלוסיה אתה אני עובדת ולמענה אני נלחמת, בהרבה מאוד מקרים זוגות נכים ונשים נכות מביאים ילדים באופן עצמאי, בלא בן זוג, והילדים גדלים לתפארת.
שמחה בניטה: לא חסר להם כלום – להיפך, כל הזמן יש להורים את הרצון לתת לילד את מה שהיה חסר להם.
שמחה בניטה: הם מקבלים באובר.
שמחה בניטה: השלילה הזאת על הסף בגלל מיגבלה נראית לי לא הוגנת ולא אמיתית--
אתי לבני: אין שלילה על הסף.
אתי לבני: אני אתייחס - - - החומר שבדקנו בכל הוועדות.
אתי לבני: אני מודה לך על העלאת הנושא ועל המעורבות.
אתי לבני: שלום לחבר הכנסת נסים דהן, מחולל היום הזה והעיסוק בכנסת בנושא.
נסים דהן: לא להגזים עד כדי כך – את היא מי שתורמת את התרומה הנכבדה ביותר.
נסים דהן: גברתי היושבת הראש, אני מודה לך על עצם הסכמתך להעלות ביום הנכה הבינלאומי גם בוועדה שלך את הנושא של הנכים, הנכויות המוגבלים והמוגבלויות.
נסים דהן: הזווית כאן בדיון היא האפליה בטיפולי פוריות ובאימוץ ילדים.
נסים דהן: מתוך ניסיון ומתוך מכתבים שאנחנו מקבלים, אנחנו יודעים שהאוכלוסיה הזאת מופלית משום מה, ולא לטובה.
נסים דהן: לא בקלות הם מקבלים את הטיפולים האלה כדבר מובן מאליו.
נסים דהן: אם חברה שוויונית נבחנת בהתייחסות לשונה ולאחר, חברה בריאה לא נבחנת בהתייחסות לשיוויון, אלא בשילוב השונה והאחר בתוך החברה, בראייתו כחלק ממשי ואינטגרלי בחברה ובאמונתה בזכותו לקבל כמוגבל את מה שמגיע לאדם בריא באופן אוטומטי – כמובן, תוך התאמה ומתן הכלים המתאימים למוגבלויות שלו בחברה שבה אנחנו רוצים לשלב אותו.
נסים דהן: מישהו אמר פעם שכולנו מוגבלים בצורה זו או אחרת – חלק לפני אבחון וחלק אחרי אבחון –וזאת בלי להוריד מערכם של המוגבלים שכבר אובחנו.
נסים דהן: לאחר שהם אובחנו, אנחנו צריכים להתאים את החברה שטרם הוגבלה, כדי שאנשים עם מוגבלות כזאת או אחרת יוכלו לחיות בתוכה.
נסים דהן: אם כן, יום אחד בשנה אנחנו מדברים, אבל אני מאוד מקווה שבמשך 364 הימים האחרים אנחנו עושים.
נסים דהן: חבל יהיה אם נקדיש יום אחד בלבד לדיבורים כמס שפתיים, וב-364 הימים האחרים נעסוק בדברים אחרים לגמרי, ונשכח את האדם השונה, המוגבל והנכה.
נסים דהן: מניסיוננו בשנה שעברה זה לא היה כך – זה לא היה מס שפתיים.
נסים דהן: אומנם דיברנו על כך במרוכז במשך יום אחד, אבל במשך השנה עסקנו בכנסת בדברים שעלו בדיונים, שהיו זקוקים לפיתרון.
נסים דהן: הפתרונות, לצערי הרב, לא יימצאו ביום אחד; מדובר בתהליכים שנובעים בראש ובראשונה מצורת החשיבה של החברה.
נסים דהן: היום החברה פתוחה יותר, שיוויונית יותר – אני מקווה – יש לה אומץ להתמודד עם השונה, עם האחר ועם המוגבל.
נסים דהן: זה עדיין לא נעשה עד קצה גבול היכולת, ולצורך זה נמצאים כאן מי שאכפת להם.
נסים דהן: אנחנו לא עושים זאת כאפוטרופסות, ולא מתוך תחושת עליונות, אלא להיפך; אנחנו מרגישים שייכים, שותפים, כחברה אחת שרוצה לחיות אחד לצד השני ואחד בתוך השני.
נסים דהן: גברתי היושבת ראש, תרומתך לנושא לא תשוער.
אתי לבני: אנחנו לא עוסקים כאן רק באימוץ ובפונדקאות – זהו הנושא השני.
אתי לבני: ניסינו לבדוק מה קרה במשך השנה בכל התחומים – בריאות, נגישות, תעסוקה ושירות המדינה – ולא התרשמנו שאכן נעשו מהלכים גדולים.
אתי לבני: עם זאת, נעשו צעדים קטנים.
נסים דהן: יושבת אתנו היועצת של השדולה, ד"ר נעמי הדס-לידור מהאוניברסיטה העברית ויו"ר המועצה הארצית לשיקום, שמלווה במשך כל השנה את אותם צעדים קטנים.
נסים דהן: אני תמיד מאוכזב ומיואש, אבל היא רואה את אותם צעדים קטנים שנעשו, ואומרת שהיא רואה את המעגל הראשון, את המעגל השני והשלישי שנולדו מהאבן שזרקנו לפני שנה.
נסים דהן: אני הייתי מתייאש מזמן, אבל היא רואה את אותם שינויים, ומעודדת אותנו להמשיך בפעילות הזאת.
אתי לבני: נשמח לשמוע אותך.
נעמי הדס-לידור: נכנסתי באמצע הדיון, ולכן אני לא יודעת מה היה לפני ומה יהיה אחרי.
נעמי הדס-לידור: אני יודעת שבשנה שעברה עסקתם רבות בנגישות סביב מקומות ספציפיים לנשים, ונערכו גם בדיקות לגבי מקוואות ו- - - גניקולוגיים.
נעמי הדס-לידור: אני מניחה שאלו הדברים לגביהם נרשמה התקדמות ניכרת ביותר.
שמחה בניטה: דווקא לא – לא במקוואות ולא אצל רופאים גניקולוגיים.
שרה קריאל: דווקא בתחום בריאות הנפש יש.
נעמי הדס-לידור: הבנתי נאווה רצון אספה נתונים, וכן היה איזשהו ניסיון--
אתי לבני: דיברנו על כך.
שושנה גולדברג מאיר: יש שביב של אור במשרד הבריאות - - - ואם הם יעזרו לאכוף את החוק של קופות החולים--
נעמי הדס-לידור: יש חוק ואין אכיפה?
שושנה גולדברג מאיר: יש קצת חוקים, אבל לא מספיק טובים.
שושנה גולדברג מאיר: גם אם יתחילו לדבר על כך שלא מדובר בהתנדבות אלא בחובה, אנחנו כבר עושים צעד בענין.
שושנה גולדברג מאיר: העובדה שמתקיימת ישיבה, יש ממונה נגישות ויש ועדה שעוסקת ברצינות בכל הנושא הזה היא התקדמות בפני עצמה
קריאה: עומדת לקום מרפאת פיילוט, ונקווה שהיא תורחב לכל רחבי הארץ.
קריאה: זה יהיה צעד משמעותי, אבל גם המחוייבות הזאת צריכה לבוא ממשרד הבריאות ומקופות חולים.
קריאה: שושנה:
קריאה: ולהפנות בטופס 17 לאותה מרפאה שתקום – זה לא יהיה פשוט.
קריאה: אם לא יכירו במשרד הבריאות, לא יהיה טופס 17.
פני בר לוי: - - -
נעמי הדס-לידור: לחשו לי כאן שחלה התקדמות בתחום בריאות הנפש – אחד הדברים שרציתי מאוד שתעלו בדיון הוא הנושא הספציפי של נגישות לנשים נפגעות נפש.
נעמי הדס-לידור: זהו החיסרון שלי ושל חבר הכנסת דהן – אנחנו קופצים לרגע לכל המקומות.
נסים דהן: אף על פי שהכלל אומר שאורח לרגע רואה כל פגע, לא ראינו כאן פגעים כלשהם – רק דברים טובים.
נסים דהן: תודה לכן.
אתי לבני: רציתי להתייחס לנקודה אחת – לגבי העדפה מתקנת בשירות המדינה, והעדפה מתקנת בלבד.
אתי לבני: זהו נושא חשוב מאוד בעיניי, ואיכשהו אני נתקלת בחוסר נתונים.
אתי לבני: זהו דבר שלא ניתן לאכיפה.
אתי לבני: מי בודק את זה?
אתי לבני: זוהי אות מתה.
נעמי הדס-לידור: שני הדברים שציינת הם חשובים מאוד – ראשית, אין לנו מספיק נתונים.
נעמי הדס-לידור: עשינו מאמצים גדולים גם השנה וגם בשנה שעברה בוועדה לענייני ביקורת המדינה לטפל במאגר נתונים, ואנחנו לא יודעים די טוב את הצרכים.
נעמי הדס-לידור: יש לנו הערכות, ואנחנו רוצים שזה ייעשה.
נעמי הדס-לידור: אני מקווה שהשנה נתקדם עם זה.
נעמי הדס-לידור: הנושא השני שאת מעלה חשוב מאוד גם הוא – עד כמה חסרים לנו חוקים, ועד כמה אוכפים את החוקים שאכן קיימים.
אתי לבני: נחזור לנושא שלנו – אפתח את הנושא של פונדקאות ואימוץ לדיון.
אתי לבני: מי שרוצה לתרום ולספר, אני אשמח לשמוע.
אביבה נמרודי-בוצר: אני עובדת במשרד הבריאות, ואוכל להתייחס לנושא הפונדקאות בלבד.
אביבה נמרודי-בוצר: אני אחות במקצועי, ומתאמת את ועדת הפונדקאות – זוהי ועדה וולנטרית שמונתה על ידי שר הבריאות.
אביבה נמרודי-בוצר: היא מכונה "הוועדה לאישור הסכמים לנשיאת עוברים".
אביבה נמרודי-בוצר: הוועדה מורכבת משבעה איש – רופאים, עובדים סוציאלים ומשפטנים, עובדים סוציאלים.
אביבה נמרודי-בוצר: אל הוועדה הזאת פונות נשים שאינן יכולות ללדת, נשים שללא יכולות לשאת היריון כי ההיריון מסכן את חייהן או נשים שאין להן רחם ולא יכולות להרות.
אביבה נמרודי-בוצר: הזוג פונה לוועדה כאשר כבר מצא פונדקאית.
אביבה נמרודי-בוצר: לפי קריטריונים הכתובים בחוק ובהתאם לנהלי הוועדה, הזוג מאתר את הפונדקאית.
קריאה: זה חייב להיות זוג, נכון?
אביבה נמרודי-בוצר: כן, זה חייב להיות זוג; החוק קובע שמדובר בזוג – לאו דווקא נשואים; זה יכול להיות גם גבר ואישה שחיים יחד.
אביבה נמרודי-בוצר: גם בני הזוג וגם הפונדקאית צריכים לעמוד בקריטריונים מסויימים.
אביבה נמרודי-בוצר: ככל שהצלחתי לאסוף נתונים – לא כיהנתי בתפקיד כל העת – מאז נחקק החוק ב-1996 פנו ארבעה זוגות עם מוגבלות פיזית.
אביבה נמרודי-בוצר: זוג אחד שפנה נדחה, אך לא בגלל המוגבלות הפיזית, אלא בשל אי עמידה בקריטריונים אחרים.
אביבה נמרודי-בוצר: אנחנו לוקחים בחשבון גם את המוגבלות הפיזית, אבל הדחיה לא היתה על רקע המוגבלות הפיזית.
קריאה: שלושה אושרו?
אביבה נמרודי-בוצר: ארבעה אושרו, וזוג אחד נדחה.
אביבה נמרודי-בוצר: אנחנו לא מציינים את הסיבה.
אתי לבני: כמה פניות של מוגבלויות היו?
אביבה נמרודי-בוצר: מתוך חמישה שפנו, ארבעה אושרו.
אתי לבני: זה מעט מאוד.
אביבה נמרודי-בוצר: אני מדברת על מוגבלות פיזית; אני לא מדברת על מישהי שעברה השתלת כלייה.
אביבה נמרודי-בוצר: הנושא היה מוגבלות פיזית – לא דובר על מחלות אחרות.
אביבה נמרודי-בוצר: לפיכך, ספרתי רק את המקרים בהם היתה איזושהי מוגבלות פיזית.
שמחה בניטה: האם תוכלי לספר אלו סוגי מוגבלות אכן אושרו?
אביבה נמרודי-בוצר: בכסא גלגלים.
שמחה בניטה: כל הארבעה?
אביבה נמרודי-בוצר: לא כל הארבעה בכסא גלגלים – יש מישהו שהוא עיוור.
שמחה בניטה: אני מדברת על כסאות גלגלים.
אביבה נמרודי-בוצר: מתוך ארבעה – אחד.
שמחה בניטה: זו בוודאי מי שנדחתה.
אביבה נמרודי-בוצר: לא אוכל לדווח על מקרה ספציפי.
שמחה בניטה: לכן אני אומרת שכשאני מדברת על מוגבלות, אני מתייחסת לקריטריונים שלי – מוגבלות על כסא גלגלים.
אביבה נמרודי-בוצר: אושרה אחת בכסא גלגלים.
אביבה נמרודי-בוצר: אנחנו לא מאשרים או דוחים בשל העובדה שמדובר במישהי בכסא כלכלים.
אביבה נמרודי-בוצר: יש קריטריונים--
שמחה בניטה: אני מדברת על זוג שבו שניהם נכים.
אביבה נמרודי-בוצר: אני לא יכולה להתייחס לנושא הזה כי אני מחוייבת לסודיות, אבל אנחנו לא מתייחסים לנכות.
אביבה נמרודי-בוצר: החוק אומר שצריך להתייחס להתאמת ההורים לתהליך, ומדובר במכלול של דברים – פסיכולוגיים ופיזיים.
אביבה נמרודי-בוצר: לא מדובר רק בתחומים פיזיים – אנחנו לא דחינו מישהו בגלל בעיה פיזית.
אביבה נמרודי-בוצר: אנחנו בוחנים את מכלול הדברים בקשר להתאמתם לתהליך.
אתי לבני: ראיתי את הדוחות הנוגעים לבקשתם של בני הזוג, אותו זוג עליהם אנחנו כנראה מדברים, ואני רואה שנתנו את המשקל הגדול לבעיה הפיזית שלהם, שהיא אכן קשה.
אתי לבני: אבל לגבי ההתאמה הנפשית שלהם--
אביבה נמרודי-בוצר: אני לא יכולה להתייחס לזוג הזה.
אביבה נמרודי-בוצר: אני מחוייבת לסודיות.
אביבה נמרודי-בוצר: הזוג הזה פנה אלינו, ואני לא יכולה להתייחס למקרה הזה.
שמחה בניטה: חבל שהם לא הגיעו – הם היו צריכים להגיע.
שמחה בניטה: היושבת ראש צודקת – אני הגשתי את הדו"ח הזה.
אתי לבני: מי יכול להתייחס לנושא האימוץ?
אלה בלאס: שמי אלה בלאס, אני מנהלת השירות לאימוץ ופקידת סעד ראשית לחוק אימוץ ילדים.