GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
גילה גמליאל: היום אשה תלד בבית חולים, אני אמנם עדיין לא עברתי לידה, האופציות ללדת בבית, האופציה של להקים מרכזי לידה כפי שקיים בכל מקום כמעט בעולם, לא נמצא במדינת ישראל, למה – כי החוק כובל את האפשרויות ללדת לכתלי בית החולים.
גילה גמליאל: אני לא צריכה לספר למרבית
גילה גמליאל: כן שעברתן את זה, את המצב שבו, אתן דוגמה, ממה שראיתי בסורוקה, יש וילונות ואשה שומעת את כל הצרחות של השניה, אחות אחת, מילדת, על שלוש יולדות, משהוא שהוא פשוט לא הגיוני, הלידה צריכה להיות הרגע של העינוי, מצד הנשים, בענין הזה הלידה צריכה להיות הרגע הכי טהור, הכי מדהים הכי אמיתי הכי עולמי, ומכיוון שכך, הגשנו את כל נושא החקיקה כדי לשנות את כל הפרוצדורה הביורוקרטיה המעיקה הזאת שמונעת את האפשרות הזאת, להקמת מרכזים.
גילה גמליאל: היום התחילו בעקבות הדברים האלה, יש גם מצבים שבהם בתי החולים מנסים ליצור מרכזים מטעמם, עדיין יש כאן הגבלות מאד נרחבות בענין הזה, גם מבחינת מיקומים וגם מבחינת הזמנות מראש וכל שאר הדברים, בגלל שזה ממש בחיתולים של העניין, אבל אם לא נתחיל זה לא יזוז.
גילה גמליאל: זה ממש על קצה המזלג אבל לפני שאני אמשיך, אני ארצה לשמוע אתכן, אני ארצה לשמוע את חברת הכנסת אתי לבני, הגיעו לכאן נשים נפלאות שהמשותף לכולן שהן יוצאות איראן, ובענין הזה תיכף נשמע מה הבעיות המיוחדות, מה הדברים שמשקפים ויש מקום לקדם אותם.
גילה גמליאל: היו כאן כבר בועדה, יוצאות לוב, ויוצאות סוריה.
גילה גמליאל: ליוצאות סוריה, לדוגמה, היו בעיות יחודיות של השפה, שהן עבור הכשרה בקורסים מקצועיים בנושא החינוך ודרך הישיבה שהיתה כאן הצלחנו דרך משרד החינוך גם לדאוג להן למקומות העבודה, בנושא של לימודי הערבית.
גילה גמליאל: זאת אומרת, אני ארצה לשמוע מכן, כי אתן יודעות בדיוק מה המצוקות ומה הבעיות ולראות איך מכאן מתקדמים הלאה.
גילה גמליאל: אבל ברשותכן, חברת הכנסת אתי לבני.
אתי לבני: לפני שנכנסים לנושא אני רוצה באמת לשמוע מה קורה ואם יש מה לעזור לכן.
אתי לבני: אני רוצה לברך אתכן שבאתם ואת יושבת ראש הועדה, אנחנו עוד מעט מתחלפות, תוך שבוע עד עשרה ימים, אנחנו מתחלפות ואני חושבת שהיא עשתה באמת פילוח מאד יפה, כשהיא גם הלכה לארצות מוצא וניסת למצוא בעיות יחודיות של נשים מארצות מוצא מסוימות שזקוקות לאיזה שהיא עזרה או לאיזה שהם תנאים מיוחדים ואני אשמח לשמוע מכן, וגם להמשיך לטפל בזה אחרי הפגרה.
אתי לבני: תודה, ברוכות תהיינה.
רות מור: קודם כל אני רוצה לברך באמת על היוזמה ולבקש אתכן כחברות כנסת צעירות באמת מרגישה, אני ירושלמית, הרוב כאן תל אביב, יש לנו שתיים שלוש ירושלמיות.
רות מור: אני יושב ראש ארגון נשים למען השכונות תחת ועד עדת הספרדים.
רות מור: מוצאים אמנם מפרס, ולכן בעצם אני מטפלת גם במשפחות פרסיות בירושלים.
רות מור: לצערי הרב כולם יודעים שהמצב הכלכלי, די בכללי אני רוצה גם להגיד, ואחר כך לגעת בענייני הנשים.
רות מור: המצב הכלכלי מאד קשה בארץ, אני מטפלת בעולים חדשים שנמצאים בבית קנדה, וזה קטסטרופה.
רות מור: אולי מנטלית, לצערנו הרב, הנשים שם בארצות האיסלם לא למדו, לא נתנו להם ללמוד, פשוט, זה גם המנטליות של הגברים שהנשים האלה תהיינה בבית.
רות מור: אני חושבת שהמדינה צריכה להקציב, באופן מיוחד לנשים אלה, לאוכלוסיה הזאת, לקהילה הזאת, שהיא קהילה חמה והיא מוכנה לעשות, אבל אין באפשרותה לעשות.
רות מור: לא מודבר רק על שפה, מדובר מנטלית, הן לא יצאו החוצה בכלל, צריך, אני חושבת לתת משאבים על מנת להכשיר אותן לקורסים כאלה ואחרים, והמשאבים הם מאד מאד קטנים.
רות מור: גם לעולים החדשים באופן כללי שבאים לכאן, הכספים שנותנים הם מעטים, מזל שבמשך החמש שנים, לפני חמש שנים הצלחנו להשיג שהם יקבלו כמו העולים החדשים מסוריה את זה בוודאי אתם יודעות, שבעצם עולים חדשים מסוריה, שששון דאג , השגריר במצרים, השיגו 90%, מה שלפרסים זה אולי 90% משכנתא.
רות מור: לפני חמש או שש שנים גם זה הצלחנו להשיג.
רות מור: יש המון מה לעשות.
רות מור: נעשו דברים, אבל יש המון מה לעשות ובמיוחד לאשה.
רות מור: כי ככה היא בעצם בונה את הבית, היא יודעת גם איך לחלק את התקציב, זה ראיה לכך איך מתייחסים לנשים, אני הזדעזעתי שהמקום נמצא כאן ואת התחלת לדבר על זה, כזה נמוך, כזה למטה, מקום כזה קטן, באמת צריך לעלות למעלה.
גילה גמליאל: זה לא הדאגה היחידה שלי שזה למטה.
גילה גמליאל: פשוט אין מקום, ובונים עכשיו בנין חדש, ושם זה יהיה די למעלה.
רות מור: אבל הענין הוא שחייבים באמת לדאוג למשאבים על מנת לקדם, בלי כסף אי אפשר לעשות כלום.
רות מור: קורסים ועוד.
גילה גמליאל: איך אתן מאוגדות?
גילה גמליאל: אולי תספרו לנו איך אתן מאוגדות.
גילה גמליאל: איך עכשיו הצלחתן לרכז את הכמות הנפלאה של הנשים פה, ביחד, ולהגיע גם לישיבה, לדוגמה.
גילה גמליאל: מי המארגנות.
גילה גמליאל: אני רוצה שתשתפי, שתספרי איך זה עובד, איך המנגנון קיים, איך הצלחת לעשות כזה פורום נפלא, מה הפעילות שלכן?
רות מור: אני מעדיפה שהמנכ"ל שלנו ידבר.
רות מור: זה החשיבות הזאת טובה כשאומרים נשים, אז גם לילדים, הנה סולי, בחור שבא בן 11 מפרס הוא סגן אלוף בצבא, השתחרר זה עתה, הוא טייס, כלומר, אם יש משאבים בבית אפשר - -
דבורה בניאן: מבאר שבע.
דבורה בניאן: אני רוצה לברך את כולן, נעים לנו להפגש ולהיות ביחד אבל יש לנו קשיים, כמו שהיא אמרה, אנחנו מבאר שבע, וכל הזמן שטיפלנו מאז בעולים חדשים, שעכשיו הם כבר ותיקים.
דבורה בניאן: האוכלוסיה הותיקה הם עבדו בעבודות דחק, בבניה, ובכל מיני עבודות שמזדמנות, גידלו את הילדים שלנו לתפארת.
דבורה בניאן: אבל עכשיו, ההורים הגיעו בגיל כזה שבאמת אין להם איפה ללכת ואיפה לבלות.
דבורה בניאן: פתחנו עכשיו מועדון בשם ציוני איראן, ושמה אנחנו קבלנו כמעט 400 איש, יש לנו, וכשבאים למועדון יש להם המון בעיות, ויש להם המון דברים שעד עכשיו לא יכלו להשיג, לא יכלו להגשים את היכולת שלהם.
דבורה בניאן: עשינו להם כנס שנתנו להם מגן אות הוקרה לאלה שבנו את הנגב, והזמנו את הנכדים שלהם כדי שהם יגישו את התעודה ואת האות והמגן.
דבורה בניאן: והיה להם זו התעודה היחידה שהם קיבלו בחייהם.
דבורה בניאן: ורובם שלא יודעים לקרוא ולכתוב.
דבורה בניאן: ארגנו להם מורה עברית, בהתנדבות, בינתיים לכמה חודשים שאם זה יסתדר, כמובן שלזה צריך תשלום.
דבורה בניאן: וקשה לנו להשיג את כל מה שאנחנו צריכים לתת להם כדי שנקדם את הקידום של גיל הזהב, הצעירים נאמר שהם יכולים להסתדר, כמו שלמדו, אבל אלה קשה להם.
דבורה בניאן: צריך להוציא אותם מהבית, צריך לתת להם עזרה.
דבורה בניאן: יש כאלה שרחוקים ולא יכולים להגיע בכוחות עצמם, צריך לסדר להם רכב.
דבורה בניאן: בינתיים דיברתי עם נהג שיש לו טקסי שהוא יקח כפי שהם משלמים לו.
גילה גמליאל: את יכולה אולי להתמקד בבעיות של הנשים כי אנחנו עוסקים במעמד האישה.
גילה גמליאל: בבעיות של הנשים יוצאות העדה.
דבורה בניאן: גם נשים, שהם קבורים בתוך הבית.
דבורה בניאן: אין להם איפה ללכת, וקשה להם לצאת.
דבורה בניאן: לכן הנשים האלה - --
רות מור: מועדון נשים, את בעצם מבקשת.
רות מור: אז צריך להגיד מועדון נשים.
דבורה בניאן: עזרה לנשים.
דבורה בניאן: ואנחנו מסדרים להם כדי שיצאו, והם קשה להם, וגם בתקציבים קשה להם.
דבורה בניאן: ביטוח לאומי לא מספיק להם כדי שהם יוכלו לצאת גם לאוטובוס וגם לטיולים.
דבורה בניאן: אנחנו גם מסדרים להם טיולים כדי להוציא אותם מהבית, והם נהנים מזה.
גילה גמליאל: תודה רבה דבורה.
גילה גמליאל: מלכה מסניף ראשון לציון.
גילה גמליאל: יש להם מועדון גם כן.
מלכה אזרפיק: אנחנו יש לנו מועדון.
מלכה אזרפיק: אנחנו יוצאות פעם בשבועיים, פעם בשבועיים אנחנו מתאספות שמה ופשוט מאד חסר לנו, תומכות, אין לנו מי שיתמוך בנו, אין מי שידחף אותנו לעשות משהו, לקדם משהו, אין לנו.
מלכה אזרפיק: פשוט אין לנו.
מלכה אזרפיק: אנחנו חודש או שנה, לפעמים יש לנו איזה מרצה, בסך הכל אין לנו יותר מזה.
מלכה אזרפיק: יותר מזה אין לנו שום דבר.
אתי לבני: מתוככם אתם צריכים ליצר - -
מלכה אזרפיק: אנחנו יושבות שמה, לפעמים מתאספות, לפעמים אנחנו איזה שלושים איש, אבל אין מי שיעסיק, אנחנו יושבות שמה פשוט באפס מעשה.
מלכה אזרפיק: יש לנו רצונות להתקדם - -
דבורה בניאן: יש בדבריה.
דבורה בניאן: אני בירושלים מארגנת מרצים, מהאוניברסיטה, שבאים להרצות.
דבורה בניאן: וזה לא משאבים שהמדינה צריכה לתת.
דבורה בניאן: זה מתוך הקהילה שלנו, או מרצים אחרים.
דבורה בניאן: את המשכנתאות להגדיל לעשות דברים כאלה.
גילה גמליאל: אני ממליצה לגשת למשרד ראש הממשלה בנושא של קידום מעמד האישה, שפותחים לעתים קרובות קורסי מנהיגות נשים וזה יכול להיות מעניין.
גילה גמליאל: אנחנו נעשה את זה בתום הישיבה.
סולי כרמי: קודם כל אני רוצה להודות לך על שהזמנת אותנו.
סולי כרמי: בפורום הזה אני אגיד רק כמה מילים על הפעילות של חברת הכנסת גילה, לא מזמן אני אמרתי לכם, שאנחנו פועלים, להעלות את שארית הפליטה שלנו שם, ותדעו לכם שלחברת הכנסת גילה גמליאל יש המון זכויות בנושא הזה.
סולי כרמי: היא פועלת והיא מיישמת ועוזרת לנו ביוזמה.
סולי כרמי: אז בהזדמנות זאת, שוב, תודה על הפעילות שלך.
סולי כרמי: כמה מילים על העמותה שלנו, על הארגון שלנו, בכל זאת.
סולי כרמי: בסך הכל סביב הפעילות של עולי איראן, יש המון עמותות, יש המון גופים.
סולי כרמי: אנחנו מנסים, איזה שהוא נסיון לאחד את כל התהליכים האלה ביחד במטרה לקחת את כל הכוחות האדירים האלה ולנתב אותם לכיוונים חיוביים.
סולי כרמי: בתחום הפעילות של אוכלוסיית הנשים, יש לנו קרן אחת, קרן מלכת אסתר, שהקרן הזאת בזכות הקרן הזאת אנחנו מנסים לעשות הסבות מקצועיות.
סולי כרמי: וכשאני אומר הסבות מקצועיות, קרן של יהודי שתורם לא מעט כסף, ואנחנו דרך הקרן הזאת אנחנו מנסים לעשות את זה.
סולי כרמי: אבל שוב, אנחנו בכוחות המועטים שלנו, זה טיפה בים.
סולי כרמי: אני חושב שחלק של הבעיה המרכזית, לפחות, כמו שאנחנו מנסים לזהות, זה חלק מהמנטליות, צריך איך שהוא לנסות לגשר בין אותה המורשת שלנו מהמורשת של רוב האוכלוסיה הזאת שמגיעה, שלא היה כל כך מקובל לצאת לעבודה, לא היה כל כך מקובל שנשים יוצאות ומכסות את זה.
סולי כרמי: זה שעכשיו אנחנו נמצאים בהוויה ישראלית, ופה לצורך הענין, כל אשה צריכה לפתח לעצמה קרירה, אני חושב שהחלק מהבעיה שלנו זה לנסות לגשר על הפער המנטלי הזה.
סולי כרמי: ואנחנו מנסים לעשות את זה באמצעות חינוך.
סולי כרמי: אחת מהבעיות למשל, הזכירו את זה, זה סוגיית השפה.
סולי כרמי: לצערי למרות שפה, שפה זה על זה עומד גם מנטליות, לצערי עדיין לא הצלחנו להשריש לכולנו את השפה.
סולי כרמי: וזה פער, וזה מגבלה יחסית די גדולה, גם בנושא הזה יש לא מעט בחלק מהסניפים שלנו שאנחנו מנסים לפתוח כל מיני אולפנים ללימוד עברית.
סולי כרמי: סוגיית המשאבים מוכרת, המגבלה הזאת של המשאבים אנחנו נגייס מכל מיני כיוונים.
סולי כרמי: הנקודה השניה כמו שאמרתי, זה סוגיה של הפער המנטלי הזה, אני לא בטוח אם נצליח לגשר.
סולי כרמי: המאמצים שלנו כמו שאמרתי הם טיפה בים, ובאמצעות קורסי הסבה מקצועית אנחנו פעילים יחד עם מט"י, מטה לטיפוח יזמות, יש קרן, קרן מרכז אסתר - - -
גילה גמליאל: אתם בקשר עם הרשות לקידום מעמד האשה במשרד ראש הממשלה, עם ארגוני הנשים?
סולי כרמי: לא, אנחנו צריכים ללמוד על זה הרבה.
גילה גמליאל: אז זוהי הכתובת הראשונה הנכונה.
רות מור: אני כן, כאילו במעמד האישה יחד עם דינה פנתום, כי אני כארגון של סעדים בירושלים, שזה ארגון יחידי שיש לנשים - - -
גילה גמליאל: את חושבת שמשם יכולים לקבל הרבה - -
רות מור: האמת, אנחנו עוסקים במיקרו, אנחנו מדברים, אני רוצה לדבר על המקרו, ובעצם צריך יותר משאבים על מנת לאפשר לעשות קורסים, לא בקבוצה הקטנה שלנו, מה שאנחנו.
גילה גמליאל: על זה בדיוק, משרד של יהודית זלוטקין.
גילה גמליאל: כאן בענין הזה של הכשרה מקצועית וגם יכולה לקשר לכל הגופים שמובילים למהלך הזה.
גילה גמליאל: לדעתי, אנחנו ננסה גם בקישור וזה חלק מהנושאים של הועדה, יהיו בענין הזה.
גילה גמליאל: מבחינות נוספות, מה ואיך אתן רואות את הענין נניח בהיבט של העבודה, מבחינת הנושא של הרווחה, איפה זה בא לידי ביטוי לדעתך.
סולי כרמי: אני חושב, שבגדול, האוכלוסיה שלנו הדבר שמאד מאפיין אותה, יש איזו שהיא סטיגמה שיהודים יוצאי איראן הם מסודרים.
סולי כרמי: יש איזו שהיא סטיגמה כזאת, שהם מסודרים ולכן אם אני מנסה, וכמו שאני, וחלק מהגאוה וחלק מזה שאנשים לעולם לא חלילה יסעו לסביבה.
סולי כרמי: אני ככה אגיד מחלון הצצה שיש על הדבר הזה, אנחנו מידי פעם לפעם יש איזו שהיא קרן שמנסה לעזור ולסייע לאנשים, הם אפילו לו מוכנים להגיד את השמות שלהם, הם מתביישים לתת את השמות שלהם כדי, אני מבטי להם שזה מאד דיסקרטי, אבל חלילה שאם מישהו ישמע את השם אז אנחנו, זה חלק מהדברים.
סולי כרמי: יש לנו איזה בחולון איתנו בית מזון, לתת ארוחות לנזקקים, אנשים אפילו מתביישים להגיע לשם.
סולי כרמי: ככה, בבושת פנים כמו בכל מקום, אבל חלק מהבעיה של היהודים יוצאי איראן זה הגאווה שלהם.
סולי כרמי: שחלילה, שכן או בן דוד, או מישהו יגיד.
סולי כרמי: שילוב של שני הדברים האלה מוביל לזה שבסך הכל המשאבים שמופנים לאוכלוסיה הזאת הם קטנים.
סולי כרמי: אם אני משווה אותם - - -
דבורה בניאן: תגיד בבית אבות, כמה פרסים יש בבית אבות?
קריאה: לא יודעת, המבוגרים הפרסים לא רוצים להיות בבית אבות.
דבורה בניאן: לכן, לכן הם מתביישים, מתביישים בזה.
דבורה בניאן: הם לא רוצים להיות בבית אבות, ולא לוקחים אותם.
דבורה בניאן: אני עבדתי ברווחה.
דבורה בניאן: היו כאלה שהיו מתים מרעב, היו מתביישים לבקש ארוחה חמה.
דבורה בניאן: ארוחה חמה היו אלה שמתים מרעב ולא קיבלו.
רות מור: חברת הכנסת גמליאל, בעצם אנחנו ברווחה, קשה לי קצת לדבר, מה בתל אביב נעשה, אני ירושלים חלקתי למשל 1,300 מנות לפסח, נעזרתי גם בהם שהם שלחו לי גם כן.
רות מור: פניתי לשרון, כאן בירושלים אנחנו עושים, בגלל ועד עדת הספרדים, שמתוכם למשל אני מחלקת 300,000 שקל מלגות, יחד עם ראש העיר, אנחנו מבקשים ממנו שהוא יתן את האכסניה, בעצם, אז ברווחה כן נעשים דברים.
רות מור: הם מתל אביב חילקו וגם עזרו לנו, לירושלים בכמה משפחות.
גילה גמליאל: אני אודה לכן אם נתמקד בנושא הנשים כי מהועדה הזאת יכולה לצאת קריאה לעזור לנשים.
גילה גמליאל: אני בכובע של חברת הכנסת יכולה לנסות ולעזור גם לדברים אחרים, אבל הועדה עכשיו קודם כל לנסות ולתעל את זה מה המצוקות היחודיות של בנות העדה, ומה ניתן דרך הועדה לראות ולעזור ולסייע בענין הזה.
רות מור: הכשרה מקצועית.
רות מור: אם את רוצה את זה בטייטל, הכשרה מקצועית, תקדם אותם - - -
גילה גמליאל: מה אחוז העובדות, מה אחוז המובטלות - - -
ג'מילה מרחביאן: אני מבקרת בבית קנדה, ויש בבית קנדה הרבה משפחות במצוקה שגם מקום חדש.
ג'מילה מרחביאן: עכשיו סגרו את האולפן ללמוד עברית, הענין מעון לילדים, אין מעון לילדים הם לא יכולים ללמוד, שני דברים.
ג'מילה מרחביאן: מעון לילדים זה הדבר הכי חשוב לנשים.
רות מור: שוב זה משאבים.
רות מור: אני הקמתי שם מועדון תרמתי עשרת אלפים שקל, מועדון לאחרי הצהרים שהילדים באים מבית הספר.
רות מור: אבל זה דברים אישיים, זה פרטניים, השגתי כסף ועשיתי, ועשינו חג יחד עם הסוכנות, אבל צריכים בגדול כמו שאמרתי, במקרו ולא במיקרו, לקבל משאבים על מנת לעשות הכשרה מקצועית.
גילה גמליאל: השאלה אם זה משהו שכונתי.
גילה גמליאל: לגבי הנושא של בניית האולפן, כמה עולים יש.
גילה גמליאל: הבעיות האלה הם בעיות נקודתיות.
גילה גמליאל: תעבירו דרך המנכ"ל אלי, בצורה מסודרת, ואנחנו נשמח לפתור בעיות נקודתיות.
גילה גמליאל: כפי שדיברתם פה, לנסות ולהוציא מכן את הבעיות שהם מקיפות את כל הנשים פה במקום.
גילה גמליאל: מה בדיוק אנחנו חושבות שאפשר לקדם, לייעל מפה, מה בדיוק מפריע, מה הכשלים.
דבורה בניאן: לתת לצעירות הכשרה.
דבורה בניאן: רוצים מועדונים ולעצב את האנשים.
יפה גולן: אין להם איפה.
יפה גולן: ואם יש מועדון כמו בראשון אז את הולכת סתם.
יפה גולן: יושבת שם.
יפה גולן: אין מספיק כסף כדי להביא - -
דבורה בניאן: אמת מה שאת אומרת.
דבורה בניאן: אנחנו פתחנו מועדון כבר חודשיים או שלושה חודשים, מכלום.
דבורה בניאן: אני גייסתי את הנשים של באר שבע.
דבורה בניאן: כל הנשים שהיו בבית גם היתה גיל הזהב.
דבורה בניאן: הבאתי אותם למועדון וכל אחד עשה משהו, שעשינו פתיחה רצינו לעשות מאכלים, לעשות שולחן ארוך.
דבורה בניאן: רק אמתי לנשים אני רוצה לעשות את זה מי יכולה לעזור, כל אחת בישלה משהו.
גילה גמליאל: אלה דברים שהועדה לא יכולה לעשות.
דבורה בניאן: גם למועדון אפשר לפתוח, ומבחוץ יעזרו.
דבורה בניאן: לדוגמה, היתה לנו כתה - -
גילה גמליאל: אני מתנצלת, אבל אם נרצה גם שבסוף היום נצליח לצאת עם מסרים, אז נרצה לשמוע את מי שלא דברו.
יפה גולן: לנו היה פעם בשבוע שעתיים שיעור אנגלית.
יפה גולן: תקנו ספרים, תקנו פה תקנו שם, אחר כך אמרו אין תקציב, אין כסף סגרו את זה.
יפה גולן: תביאו כסף, תביאו 80 שקל, תביאו 70 שקל, ככה נשרו הנשים.
יפה גולן: קרוב ל-20 נשים היו שם.
יפה גולן: אחר כך ממה נשלם את השטרות.
רחל זילכה: אני אגיד בכמה מילים, רוב הנשים הפרסיות אין להם מקצוע.
רחל זילכה: וגם לא עובדות.
רחל זילכה: כשהם מגיעות לגיל כזה, אין להם מקום עבודה והם מחפשים תעסוקה.
רחל זילכה: פתחו להם מועדונים.
גילה גמליאל: פה אני רואה פריסה ארצית, אז איך אפשר לפתוח קורס של דגן - -
קריאה: דרך הארגונים לפתוח מועדונים וועדת חינוך ותרבות.
קריאה: יש מועדון אבל צריך תקציב.
גילה גמליאל: ראשית מה שאפשר לנסות, זה לנסות ולעשות, כי כאן לא מדובר באזור מגורים מוגדר, שאפשר לומר יש פה את כמות הנשים הזאת, צריך לפתוח קורס אז זה ברור.
גילה גמליאל: שיכולים לבוא ולתת קורס אחד מרוכז.
גילה גמליאל: מה שאני אבדוק אפשרות זה לבחון לתת לועדה בצורה מרוכזת את השמות של הנשים המעונינות, ולנסות לפעול על מנת לשבץ אותן בקורסי הכשרה.
גילה גמליאל: אחת הבעיות היא שיש קריטריונים מאד מאד גבוהים לקורסי הכשרה, כלומר מי שגמרה 12 שנות לימוד ויש להם את הקריטריונים הברורים, סביר להניח שכאן יהיו דברים שיפלו בין הכסאות בענין הזה.
גילה גמליאל: אבל, אם מזהים נקודתי שהיא מאפיינת חתך אוכלוסיה בגלל עצם העליה לארץ והמוצא, אז אפשר לבחון לפנים משורת הדין לתעל את זה לכן לאפשר לאותן נשים להכנס לאותה הכשרה מקצועית, אני אבדוק את הענין הזה ואני לא חושבת שנדחה על הסף אני חושבת שיש סיכוי על מה לדבר בנושא.
רנסטה אורה: יותר קורסי העשרה מאשר הכשרה.
רנסטה אורה: מפני שפה הרוב הם- - -
גילה גמליאל: לגבי קורסי העשרה, כמו שאמרתי קודם, לדעתי מה שצריך לעשות זה פשוט לתעל אתכן לערוצים שכן מטפלים בזה, זה לא תפקיד הכנסת, אבל גם כמו שאמרתי קודם יש מנהלת הרשות לקידום מעמד האישה במשרד ראש הממשלה.
גילה גמליאל: קורסי מנהיגות והכל וניתן לשלב את אותן נשים כמו שאמרנו קודם על אותם היבטים, יש את ארגוני הנשים ופעילויות הנקראות בעניינים האלה וזה שהתפקיד שלהם לשלב איתכם זרועות על מנת ליישם את זה ולהוציא את הדברים לפועל, אותם נבקש להיות בקשר - --
דבורה בניאן: גם להם אם יש תקציב הם יכולים לתת את העזרה אם אין להם תקציב גם הם לא יכולים לתת עזרה.
גילה גמליאל: זה לא רק עזרה, דיברתם על קורסים ואלה דברים שהן יודעות לתעל בצורה נכונה, ולהרצאות שבהם גם ללא תשלום, להעשרה ואפשר - -
דבורה בינאן: כל מה שאת אומרת, אי אפשר לקבל בהתנדבות.
דבורה בינאן: יש אלה שאפשר ויש אלה שצריך להם תקציב.
גילה גמליאל: מה שאפשר בהתנדבות, זה בהתנדבות.
גילה גמליאל: אי אפשר להקצות משאבים יעודיים לכאלה דברים, אלא מתוך, כמו שהוא אמר פה, תרומות ספציפיות שמגיעות דרך עמותות וזה לא הכתובת.
קריאה: אם תהיה עבודה ותהיה העשרה אז כולם יוכלו להשתלב.
גילה גמליאל: איזה עוד דברים לדעתכם - -
דבורה בניאן: אני ארגנתי לעולים חדשים שהם חמש שנים כאן
דבורה בניאן: בארץ גם אני ארגנתי קורס באנגלית בעברית בשבילם.
דבורה בניאן: בעברית נתנו בחינם.
דבורה בניאן: אבל אנגלית הם אמרו מ-5 שנים הלאה הם צריכים לשלם.
דבורה בניאן: איפה הם מסכנים הם ברחו.
דבורה בניאן: ועכשיו אני מטפלת בכל אחד 60 שקל בשביל - - עכשיו נהיה שלוש ארבע, היו עשרים.
דבורה בניאן: וזה רק בגלל כסף.
סולי כרמי: ברשותך גברתי, אני חושב שאפשר בגדול לחתוך את זה בשתי פריזמות.
סולי כרמי: הפריזמה הראשונה זה פחות דרך חתך הגילאים.
סולי כרמי: בחתך הגילאים לקבוצה היותר צעירה אנחנו מנסים לספק בנושא של הסבות מקצועיות.
סולי כרמי: כמו שהמלצת אנחנו נפנה לרשויות, אנחנו צריכים לתת את המשאבים שלנו לטובת הדבר הזה.
סולי כרמי: מה שיש לנו, ומה שאנחנו עושים זה טיפה בים.
סולי כרמי: ולאוכלוסיה היותר בוגרת, אנחנו צריכים לדאוג לגיל הזהב, אנחנו צריכים לדאוג לתעסוקה אחרת מהפעילויות שאנחנו מנסים לעשות פעילויות תרבות, זה חלק מהדברים, זה חלק מהעשרה זה מהדברים שאנחנו צריכים לעשות.
גילה גמליאל: ננסה לתעל את הדברים בצורה הנכונה, כאן כבר לא מדובר בעליה וקליטה כי כבר עברו הרבה שנים מאז ההגעה לארץ, - -
רות מור: בקבוצה הזאת, אבל אנחנו מטפלים בעולים חדשים שזה לא נושא - - -
גילה גמליאל: אבל אין ספק שהכשלים שנעשו בעצם הקליטה הראשונה הובילו גם לעצם הבעיות האלו כאן היום, ובענין הזה יצטרכו לתת את הדעת לטעמי, ולהבין את עצם הפערים מבחינה מנטלית שנוצרו, כתוצאה מאי טיפול כבר בשלבים הראשונים של הגעתכם לארץ.
גילה גמליאל: אבל פה אנחנו נפנה למי שצריך.
גילה גמליאל: וכפי שהצלחנו במקצת לעזור לנשים יוצאות סוריה, אני מאד מקווה שגם מכאן ניתן מענה ואני שוב רוצה להודות לדרור, על היוזמה המבורכת.
גילה גמליאל: ולרחלי שכמובן כבר עומדת בפגישה הזאת יחד איתך הרבה זמן.
גילה גמליאל: אני אבל רוצה להודות לעושים עבודת קודש לכל מה שקשור ליוצאי ויוצאות העדה.
אורלי מגן: אני רציתי לשאול בגיל הפרישה שמגיעים לגיל 60, ועשרים שנה עבדנו, ומחכים עוד שנתיים, מי משלם על השנתיים האלה.
אורלי מגן: למה צריך להיות ככה.
גילה גמליאל: לא מחכים עוד שנתיים, עכשיו הגדילו את גיל הפרישה לגיל 62, אבל גם כן בשלבים, זה לא משהו שעולה במקפצה מהרווחה.
סגלית כמראן: אני רציתי פשוט לחזק את לגבי השפה, זה לא מדובר רק בדיבור אלא גם מדובר בקריאה, כי לצערי הרב בגלל הרבה לא יודעים לקרוא אז תרבות הקריאה בבתים בין הילדים גם זה נעלם.
סגלית כמראן: וזה מאד קשה להחזיר את הילדים לקרוא.
סגלית כמראן: וקריאה זה מאד חשוב, זה יותר חשוב מאשר דיבור, זה מה שחסר המון אצל הרבה נשים בעיקר אצל השנים.
קריאה: אנחנו רוצות להודות לך גילה.
גילה גמליאל: הנושא היום הוא הסדרת נושא הפוליגמיה בנגב – נושא חשוב, שיזם חבר הכנסת רשף חן משינוי, חבר פעיל בוועדה שגם השתתף בסיור שהתקיים באזור הנגב, ובו פרסו לפנינו סקירה מאוד רחבה לגבי המצב לגבי מה שקשור לפוליגמיה.
גילה גמליאל: נמצא אתנו, כמובן, חבר הכנסת טלב א-סנאע שבאופן טבעי זהו נושא שנוגע ללבו, והוא מבין בו, והוא גם יאיר ויעיר לנו על הנושא.
גילה גמליאל: נמצאת כאן מנהלת הרשות לקידום מעמד האישה במשרד ראש הממשלה, הגברת יהודית פלוטקין.
גילה גמליאל: אני מעבירה לחבר הכנסת רשף חן להציג את הנושא וכן את הצעת החוק שלו שגם אני חתומה עליה.
רשף חן: תודה רבה, גברתי היושבת ראש.
רשף חן: כפי שחברת הכנסת גילה גמליאל אמרה, זה באמת נושא שאני נדחפתי אליו במסגרת הסיור שהוועדה ערכה בנגב.
רשף חן: אם אני מבין נכון את הסיטואציה, עד לפני לא הרבה מאוד שנים – בראשית שנות ה- 90 – הייתה מידה מסוימת של פוליגמיה בקרב האוכלוסייה הבדואית, אבל היא הייתה יחסית מועטה.
רשף חן: היא הייתה מועטה משתי סיבות: ראשית, משום שסטטיסטית יש פחות או יותר 50% גברים, 50% נשים, אז אי אפשר לעשות פוליגמיה בלי ליצור בעיה חברתית; שנית, כלכלית זה לא היה משהו אפשרי ומקובל.
רשף חן: בשנים האחרונות בגלל היווצרות פער מאוד גדול בין המצב הכלכלי של האוכלוסייה הפלסטינית בשטחים לבין האוכלוסייה הערבית-ישראלית ביישובים הבדואים נוצרה תופעה של התרחבות רבה מאוד של הפוליגמיה, ומנקודת מבטי ה"תרבותית" היא זוועתית משום שאנשים פשוט קונים נשים במחיר מגוחך ומשפיל; הולכים לשוק וקונים עוד אישה ועוד אישה, וזה נורא בעיניי בכמה רמות: ראשית קניית נשים בשוק היא על גבול הסחר בנשים.
טלב אלסאנע: אתה עברת בשוק של הנשים?
רשף חן: אני לא מתעניין.
טלב אלסאנע: לפי משקל בודקים אותן?
רשף חן: אני לא מבקש לקנות אישה.
רשף חן: עד כדי כך אני לא מבקש לקנות אישה שאפילו נמנעתי מהטקס היהודי שיש בו סממן היסטורי של קניית אישה בדיוק בגלל זה.
רשף חן: יש בזה פגיעה נוראית באישה הראשונה שמן הסתם ילדה מספר ילדים, לא נראית כפי שנראתה כשהייתה בת 20, והיא בעצם יורדת לדרגה על גבול המשרתת בביתה שלה במקרה הטוב.
רשף חן: אם עושים לה טובה גדולה נותנים לה להישאר בבית שלה, כי אחרת מוציאים אותה מן הבית לאיזו "חושה" בצד ומרשים לה לראות את הילדים שלה, לגדל אותם ולנקות את הבית – זו "הטובה" הגדולה שעושים לה.
רשף חן: זו הרמה השנייה, ואני לא יכול לחיות עם זה.
רשף חן: החוק במדינת ישראל הוא ברור בעניין הזה.
רשף חן: יש איסור על פוליגמיה.
רשף חן: אפשר להתווכח מבחינה סוציולוגיות-אנתרופולוגי; זה נכון או לא נכון שתבוא חברה ותכפה את ערכיה על חברה אחרת.
רשף חן: העובדה היא שאנחנו בחרנו לעשות את זה בצורה הכי ברורה; לפני הרבה מאוד שנים הכנסת הזאת חוקקה חוק שקובע שפוליגמיה – לא.
רשף חן: אני אישית עומד מאחורי זה במאה אחוז, אין לי שום הרהור בעניין הזה.
רשף חן: עם כל הרצון לאפשר לחברות שונות את מיצוי התרבות שלהם יש קוים אדומים שאנחנו לא יכולים לעבור אותם: אלימות לסוגיה היא אחת מהם, ופוליגמיה גם כן.
רשף חן: איך מתיישב העניין הזה שמצד אחד זה לא חוקי ומצד שני תיארתי איך זה מתקיים בפועל והפך להיות תופעה נפוצה?
רשף חן: התשובה היא שיש מין התחכמות כזאת של גירושים למראית עין.
רשף חן: אומרים לאישה "את מגורשת", אבל לא שלוש פעמים, אלא פעם אחת או פעמיים; מביאים אישור חצי פיקטיבי על גירושים ובבית-המשפט הישראלי האזרחי היא מגורשת, וכך הוא לא עובר את העברה של פוליגמיה, ויכול להתחתן עם השנייה, השלישית או הרביעית, והכול בסדר.
רשף חן: זה לא נסבל מבחינתי.
רשף חן: הצעת החוק הזאת מתכוונת לומר: לא מעניין אותי הפתק מהקאדי שאומר "את מגורשת" או "לא מגורשת", המבחן הוא מבחן מעשי.
רשף חן: אם אתם ממשיכים לחיות ביחד אז אני רואה אתכם נשואים, ואנחנו לא מסכימים לתופעה הזאת, כלומר אם אתם רוצים להתגרש – תתגרשו.
רשף חן: אי אפשר למנוע מאף אחד את הזכות להתגרש גם אם אני חושב שזה לא מעשה כל כך הגון כלפי האישה הראשונה.
רשף חן: אם תתגרשו, תחיו בנפרד, אפשר לחיות עם זה, זה לא פוליגמיה, אבל כאילו מתגרשים, והיא ממשיכה לגור באותו בית או בסמוך – זו תהיה עברת פוליגמיה על כל המשתמע מכך, אותו אדם יידע שהוא יילך לכלא, ולא ייהנה לא מהראשונה ולא מהשנייה, ואני מעריך שאז התופעה תיפסק, כמובן בתנאי שהמשטרה תגלה את הנכונות והיכולת לאכוף את העניין הזה.
רשף חן: אני בטוח שזה לא קל, אבל החוק שגילה ואנוכי מציעים נועד לעשות את זה.
גילה גמליאל: אני בטוחה שלחבר הכנסת טלב אלסאנע יש מה להגיד.
טלב אלסאנע: למען ההגינות אני חייב להודות שאני פרי של נישואים פוליגמיים.
טלב אלסאנע: אבא שלי היה נשוי לארבע נשים, ואני הבן של האישה הרביעית.
טלב אלסאנע: אם הוא לא היה מתחתן עם האישה הרביעית אני לא הייתי נולד.
טלב אלסאנע: יכול להיות שמישהו היה שמח.
טלב אלסאנע: תופעת הנישואים הפוליגמיים הייתה קיימת לפני קום המדינה, ומבחינה דתית על-פי הדת המוסלמית זה מותר.
טלב אלסאנע: לפני קום המדינה זה היה גם סימן לסטטוס, כלומר לא כל בדואי היה מתחתן עם ארבע נשים.
טלב אלסאנע: היו אנשים שהיו חיים ומתים ולא מתחתנים מאוחר.
טלב אלסאנע: זה היה מעמדם של השיח'ים המכובדים, סימן של סטטוס, ולא קשור לסוגייה הדמוגרפית שרוצים להביא יותר ילדים משיקולים פוליטיים.
טלב אלסאנע: אם קום המדינה חוקק חוק הביגמיה, וגם התפיסה השתנתה.
טלב אלסאנע: השינוי בתרבות הוביל לשינוי בתפיסת העולם בנושאים הביגמיים.
טלב אלסאנע: אני לא בעד חקיקת חוק על כל דבר שרוצים להיאבק בו.
טלב אלסאנע: לא מכיוון שיש חוק, אלא פשוט משום שאני משוכנע שלא כדאי לעשות.
טלב אלסאנע: הרבה אנשים שההורים שלהם היו נשואים להרבה נשים נשואים היום לאישה אחת.
טלב אלסאנע: לכן זו תופעה חברתית שבה הערכים הם הגורם המשפיע והאפקטיבי הרבה יותר מאשר הסוגייה של חקיקה שעלולה לגרום לנזק.
טלב אלסאנע: למשל, הרבה מהדברים שאמר רשף חן, ואני מודע לכוונות הטובות שלו, הם מצוצים מהאצבע ומזכירים משהו כמו "אלף לילה ולילה" – סיפורים לא קיימים.
טלב אלסאנע: מישהו הולך בשוק וקונה אישה – מה זאת אומרת?
טלב אלסאנע: אנחנו מדברים על מוצרים?
טלב אלסאנע: התפיסה הזאת לא קיימת, וטוב להשתחרר ממנה.
טלב אלסאנע: אנחנו דיברנו כאן בחדר סגור, לא כדאי שישמעו אותך אנשים אחרים ויגידו מה הוא מדבר.
רשף חן: אני לא מתנגד שישמעו, ונראה איך זה ייראה בעיניהם.
טלב אלסאנע: יש מה שנקרא מוהר.
טלב אלסאנע: מוהר הוא לא מחיר, הוא סמל.