GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
זוהר קרתי: זאת אומרת, אותנו ראו רק באלבומי נצחון, אותנו לא ראו בעבודה הענקית שנשים עושות כדי לאפשר לדרגים הלוחמים.
זוהר קרתי: היום נשים הן גם בדרגים הלוחמים.
זוהר קרתי: לשמחתנו הרבה עברו הרבה שנים שנאבקנו על זה והגענו לזה.
זוהר קרתי: אבל עדיין הם מהוות יחסית מספר קטן.
זוהר קרתי: אנחנו רוצות לבנות מרכז מורשת שיהיה הבית של כל הנשים בישראל.
זוהר קרתי: שכל אשה תרגיש חובה, צעירה כמבוגרת, לבוא לבקר במקום.
זוהר קרתי: מבחינת ההתארגנות עוד כמה מילים.
זוהר קרתי: לאחר המפגש החלטנו להקים מספר ועדות, להעזר בכל הראשים שבאו למפגש והן תתנדבנה לוועדות שונות, חלקן ביעדים כספיים, חלקן בנושאים אירגוניים אחרים, חלקן בנושאים של התכנים.
זוהר קרתי: לקחנו אדם מיוחד, אישה, שהיא גם אדם, שתעסוק בתכנים ובונה לנו את התחקיר על התכנים, ואגיד לכם כמי שיושבת בועדה הזאת הרבה שנים, כל מה שאנחנו לא נעשה בעצמנו, אף אחד לא יעשה בשבילנו.
זוהר קרתי: אף אחד לא יעשה את העבודה.
זוהר קרתי: רק הנשים שבכוחן מגיעות לעשות את הדברים, אם זה לשנות חוקים, אם זה לשנות נורמות, אם זה לשנות דפוסי עבודה, מה שאנחנו נעשה, זה מה שיהיה לנו.
זוהר קרתי: אף אחד לא יעשה לנו את העבודה.
רוני בן ארי: מה קורה אם יש לי במקום הזה שקוראים לו ניצנים הישנה כי בו אנחנו מקיימים את הפרויקט הזה שקוראים לו יד לאשה הלוחמת, בעצם שמי, בן ארי, מקשר אותי למקום של מירה בן ארי הלוחמת שנהרגה שם עם שתי נשים אחרות.
רוני בן ארי: אבל לפני הסיפור האישי, שלנו, המשפחתי, אני רוצה לספר על המקום שיוסי הזכיר לפני רגע על הנושא של התוכן המבני.
רוני בן ארי: זאת אומרת המבנה.
רוני בן ארי: כמו שאמרו, שתי קומות ואנחנו מנסים למצוא את הקו המשותף שיתאים לכמה נושאים שהבית הזה יכיל.
רוני בן ארי: קודם כל דיברנו על פרוייקט האשה שנדון עליו אם זה רק האשה או דברים אחרים, ושי שם בית ספר שדה שקשור גם כן לנושא של פעילות הפארק החולות, ויש את סיפור המורשת, סיפור המקום.
רוני בן ארי: אין הרבה מקומות כאלו בארץ, שהם חוברים ביחד עם כמה נקודות נושקות.
רוני בן ארי: לפעמים זה טוב, לפעמים זה רע, אבל אני יכולה להעיד, הזכרנו את הנושא הזה שהיום 40,000 איש שעוברים שם, ומישהי אמרה זה ללא תשלום, אז זה נכון.
רוני בן ארי: אבל מאד מאד בקרוב ממש לדעתי בסוף חודש זה, המקום יהיה לו צורה שונה.
רוני בן ארי: אנחנו לאט לאט, הוא יהיה מקום, הוא כבר מרושת עם גדרות, תהיה דלת, שער, ומי שירצה לבוא למקום יצטרך לתאם, זה יעלה כסף, יקבלו את מורשת המקום, מי שירצה את הנושא הזה של הפארק ילך לפארק, ועל ענין התכנית שלו אנחנו עכשיו עובדים, זאת אומרת, שיש חדר אחד חדר שעסוק בעניני הטבע, יש חדר אחד שעסוק במורשת שבו מוקרן הסרט של סיפור המקום ויוקרנו בו סרטים אחרים, ככל העולה על דעת מי שיבוא למקום, זאת אומרת, באיזה נושא שיעסקו אפשר יהיה להקרין שם סרטים, אפשר לעשות שם דיונים ויש עוד חדר אחד שאנחנו קוראים לו לצורך זה במבואה, אבל הוא לא מבואה הוא חדר כינוס שאפשר להפוך אותו, החל ממסעדה, אירועים וכנסים.
רוני בן ארי: אנחנו מדברים כל זה על החלק התחתון של המבנה, החלק השני העליון, הוא ייוחד לתכנים המעשיים שאנשים יכולים, באמת לבוא לשמוע, לקרוא, לבדוק במחשבים חומרים שלאט לאט נמלא את התכנים של המחשבים, ונהיה קשורים אני מקווה, עם אוניברסיטאות, שאפשר יהיה לעשות קושרות לנושאים האלה.
רוני בן ארי: המבנה צפוף וקטן אך התכנים רבים לו, ובעתיד נעשה את שיטת הסלמי נגמור קומה ראשונה, נעשה את הטיח, נעלה לקומה שניה נגמור את כל העיצוב שלו.
רוני בן ארי: יש תכנית לרדת גם מתחת למבנה, לבנות אודיטוריום גדול בן 500 מקומות.
רוני בן ארי: ואם, וכאשר, יוכלו לאסוף ולעזור לנו מבחינה תקציבית נעשה את כל הדברים האלו.
רוני בן ארי: אני מלווה את הפרויקט הזה לא מהרגע הזה שהוקם ליד האשה הלוחמת, בתוקף היותי אשתו של דני בן ארי, אני מלווה אותו מגיל 16.
רוני בן ארי: אני היום בת 57, זה מספיק שנים כשאני חיה את הנושא הזה על כל עליותיו וירידותיו כי כל מיני גופים שקמו וירדו, כמו חיל הח"ן, שלקח את זה בזמנו תחת כנפיו, והוא התפרק, אז שוב נעצר התהליך.
גילה גמליאל: אחריו בא היועל"ן, יועצת לענייני נשים ליד הרמטכ"ל.
רינה בן ארי: נכון, ואחרי כן בא המושיע הגדול, שהוא הכי הרבה עושה, יוסי שהוא לקח את זה תחת ידיו, והוא מה שנקרא, לוחץ, כמו שאמר, בלי גז, אבל האוטו שלו נוסע כל הזמן.
רינה בן ארי: זה פשוט, צריכים אנשים כאלו כמו פונדק, שהוא הזכיר, כמו יוסי, רק בזכות אנשים כאלו זזים דברים.
רינה בן ארי: האמונה, מי שיש בו את האמונה, ולנו הנשים יש את האמונה שיש צורך במקום שכזה, אז אנחנו עובדות ככל יכולתנו ומנסות לשתף, כמו עכשיו, כמו איזה מן וולד שנולד ואנחנו רוצים לשתף את כולם בחיוך הראשון שלו, בגיהוק הראשון שלו ואני מקווה שנוכל להצליח להרים את זה בכוחות משותפים.
יוסי פלדמן: מאחר שיאיר לא הגיע, אז אולי רק את הסיפור, בשני משפטים ואחר כך תשלימי.
יוסי פלדמן: כי אני רואה שישנם כאן גם כמה נערות צעירות שבוודאי לא מכירות את הסיפור.
יוסי פלדמן: אז הסיפור הוא בניצנים, בקיצור וזה לא פשוט.
יוסי פלדמן: אבל ניצנים כאשר הצבא המצרי, במלחמת השחרור שעט לכיוון תל אביב, לא היה כמעט מי שיעצור אותו.
יוסי פלדמן: ועצרו אותו חטיבת גבעתי בתגבורת של יחידה מהאצ"ל, ויחידה מהפלמ"ח, במקום שנקרא ליד אשדוד גשר עד הלום.
יוסי פלדמן: כאשר עצרו אותו, בקורבנות רבים, הצבא המצרי עבר את ניצנים, והשאיר את ניצנים מאחור.
יוסי פלדמן: וכאשר עצרו אותו, הלך וטיפל בניצנים והיה שם קרב עקוב מדם, נהרגו שם למעלה מ-33 איש, שביניהם שלוש נשים והיתר נכנעו והלכו לשבי.
יוסי פלדמן: והיה על זה ויכוח גדול מאד בציבור, האם היו צריכים לפול בשבי, או היו צריכים להלחם עד הכדור האחרון, כמו שאומרים.
יוסי פלדמן: בתוך הקרב הזה, ואני לא רוצה להרחיב כאן את הדיבור, כי באמת אני רק רוצה לספר את הנקודה.
יוסי פלדמן: כאשר המפקד יצא מהבנין והלך למסור את כתב הכניעה לבוש עם גופיה לבנה, ירו בו הוא נפצע יצאה הקשרית מירה בן ארי, ותמכה בו והגיעה אל המפקד המצרי, למרחק קרוב מאד, ואז המפקד המצרי הוציא את האקדח שלו וירה במפקד והרג אותו.
יוסי פלדמן: ואז מירה בן ארי הוציאה את אקדחה, אומרים שהיה לה את הכדור האחרון בעבורה, וירתה במפקד המצרי והרגה אותו.
יוסי פלדמן: ואז כמובן שהמפקדים שהיו יחד איתו, הרגו גם את מירה.
יוסי פלדמן: כמובן שזה סיפור יוצא דופן, והופך את הנושא הזה למיתוס.
יוסי פלדמן: כעת, בתוך הסיפור של מירה לפני הקרב האחרון, השאירה צוואה, מכתב, בבגדיו של דני, אנחנו קוראים לזה צוואה, ודני שהיה בן שנה וחצי, ופונה מהמקום, לאחר מכן גדול ונשא את רוני ומאז רוני כל הזמן מנסה להנציח ולעזור לנו בהנצחת המקום.
יוסי פלדמן: אז זה לספר את הסיפור.
רוני בן ארי: אני רוצה להוסיף כמה דברים.
רוני בן ארי: בתוקף היותי אשתו של, וברגע ששמעתי את הסיפור הזה של מירה, מה שעשיתי עם השנים הפכתי להיות אוצרת המשפחה.
רוני בן ארי: זאת אומרת, כל מספר, כל נושא, כל נייר שהיה בעניין של מירה אספתי, אבל זה כלום לעומת מי זו היתה האשיות שבאמת גיליתי.
רוני בן ארי: זאת אומרת, לאסוף ניירות זה קל, אבל אני אתחיל בזה שזו היתה אמא בת 22, לתינוק בן שנתיים, כשהיא נהרגה.
רוני בן ארי: להוסיף שזו היתה אמא בת 22 ששלושה שבועות קודם, פינו את הילדים מקיבוץ ניצנים בגלל שהמצרים היו בפתח, וידעו שכבר אין ברירה, אז לפחות להציל את האמהות ואת הילדים, כפי שנהוג תמיד לעשות, ולחשוב על זה שאמא בת 22, צריכה לעמוד מול הדילמה בגלל שהיא אלחוטאית המקום, מצד אחד זה התפקיד הכי חשוב באזור כדי להיות מקושר לכל האזורים מסביב, ולהיות אם ולהתפנות.
רוני בן ארי: חשבו על זה רגע אחד, שברגע הזה, הכי קשה היא יושבת וכותבת בעברית חדה בכתב בהיר, ללא שגיאות, כמעט בקור רוח אבל תשמעו בעוד דקות ספורות את התוכן, תבינו איזה רגש התפרץ ממנה שהיא יודעת שבעצם היא נפרדת מילדה, דני, והיא מבקשת שיגדלו אותו ברוח שהיא חינכה אותו.
רוני בן ארי: היא כותבת את זה ומטמינה את המכתב בכיס מעילו של דני, היא הולכת לחברה שלה, שמה נחמה, והיא אומרת תגידי לדני שהיתה לו אמא, זאת אומרת שהיא ידעה שזה וואן ווי תיקט, היא הולכת לשם הוא לא חוזרת.
רוני בן ארי: המחשבה הזאת, תמיד שאני מדבר אותה, היא גם עכשיו מצמרר אותי במיוחד משום שכולנו בבוא היום נהיה אמהות או אנחנו אמהות או אנחנו קשורים בילדים כאלה ואחרים, המחשבה הזאת, היא מאד קשה, אני אתחיל בזה ואני רוצה לסכם רק, להגיד שהתוצאה של המה שאנחנו עכשיו שומעים, מירה הלוחמת, הדמות הזאת חריגה, הסוף שלה לא שונה מילדותה.
רוני בן ארי: זו היתה בחורה שלפני שנים גילנו את היומים שלה, היא כתבה יומנים, נערה שעלתה בגיל 7 מברלין, למדה בבית ספר בן יהודה בתל אביב.
רוני בן ארי: היתה פעילה במכבי צפון, היתה סייפנית גם זה ספורט שונה מהספורט של התקופה ההיא.
רוני בן ארי: היתה סייפנית מצטינת, היתה פעילה במחתרות ללא ידיעת הוריה, היתה בלח"י ואחר כך בהגנה.
רוני בן ארי: היא באה ממשפחה ציונית, שעלתה לארץ, בחרה לעלות, ובחרה להתישב בקיבוץ ולהיות פעילה.
רוני בן ארי: אני אקריא את המכתב שהיא כתבה, ואחרי כן אני אקריא משפט או שניים מהיומנים שמצאנו בבית הוריה שמתארים את תל אביב, בתקופה של אז, כמעט יום יום.
רוני בן ארי: יש לנו את זה למשך שנתיים, אנחנו עומדים להוציא את אסופת המכתבים והיומנים בעתיד.
רוני בן ארי: באירופה היא נחשבת כבר היום כאנה פראנק הישראלית, הרבה מאד כותבים עליה, הרבה מאד מדברים עליה, יהודה עמיחי כתב עליה שיר ביום שהוא נפטר הקריאו את השיר שהוא כתב עליה ועל ניצנים.
רוני בן ארי: אני מקריאה רק את המכתב שהיא טמנה, זה פתק, אפשר לקרוא לזה.
רוני בן ארי: אני רוצה להגיד כשאני רואה את הכתב הזה אני רואה את הכתב של דני, בעלי, זה אותו כתב.
רוני בן ארי: ויש לנו שלוש בנות אחת מהן מירה, שמי שרואה את מירה שלנו היום נעתקת לו הנשימה כי הוא רואה את מירה של אז, זה דמיון מפתיע.
רוני בן ארי: אני אכתוב רק כמה מילים ואתה מכך תבין כי איני יכולה לכתוב.
רוני בן ארי: פשוט זה קצת קשה, קשה יותר מקצת, כך עוד לא הרגשתי אף פעם אבל אתגבר.
רוני בן ארי: בזמננו צריך להתגבר על הכל.
רוני בן ארי: אולי בעבור יכולתו של עמנו לסבור ולא לוותר, בגלל עקשנותו להחזיק מעמד על אף העובדה כי מעטים אנו, הרי בכל זאת נשיג את אשר מגיע לנו אחרי אלפיים שנה.
רוני בן ארי: אין פרידה קשה מזו של אם מילדה, אך אני נפרדת מילדי למען יגדל במקום בטוח, למען שיהיה אדם חופשי בארצו, תבקר אותו הרבה ותמסור לו בבואך אליו את כל אהבתי.
רוני בן ארי: מסור לאמא ואבא הרבה נשיקות ובקש בשמי סליחה שלא כתבתי להם.
רוני בן ארי: אבל אני באמת אינני יכולה.
גילה גמליאל: המכתב מדבר בעד עצמו, אני ברשותך ארצה לקטוע כאן בכדי שעם הזמן שנותר לנו לישיבה נצליח גם לתרגם את זה מבחינה פרודוקטיבית, אני מאד רוצה לשמוע את נציגות היוהל"ן.
שרון ברוך: נציגת היועצת הרמטכ"ל לענייני נשים.
שרון ברוך: אנחנו ביוהל"ן מכירים את הפרויקט הזה עוד שהיינו במערך הח"ן.
שרון ברוך: למעשה הפרויקט הזה התחיל לרקום עור וגידים עוד לפני שלוש קצינות ח"ן ראשיות, כך שזה באמת כשאני עוד הייתי צעירה, והצטרפתי מיד כשהגעתי לאמון שלנו, עם הזמן חל שינוי במבנה שלנו כארגון, אם בעבר היינו חיל שכפופות אלינו יחידות והרבה מאד טירוניות, למעשה כל הטירוניות היו כפופות אז בזמנו לקצינת ח"ן ראשית.
שרון ברוך: היום אנחנו גוף, שהוא גוף מטכ"לי, גוף שעסוק בחשיבה אסטרטגית, יועץ לרמטכ"ל, לגורמי הצבא על שילוב נשים במערכים שונים בצבא.
שרון ברוך: ומעצם זה אין לנו את היכולת הפיקודית להפעיל היום יחידות לטובת הפרויקט.
שרון ברוך: אם בעבר חשבנו שנוכל את טקסי ההשבעה שיהיו באתר, היום זה, הן לא יחידות שלנו ופיקודית אנחנו לא מפעילים למעשה שום יחידה.
שרון ברוך: לעניין האופי של האתר.
שרון ברוך: אני מחלקת את זה לשניים.
שרון ברוך: אם אנחנו מדברים על אתר הנצחה, אז לנו לא כיוהל"ן אלא כצה"ל, זו בפרוש עמדת צה"ל, יש התנגדות להקים אתר הנצחה שהוא רק לנשים בלבד.
שרון ברוך: בצה"ל בענין ההנצחה יש עקרון השוויון הוא עקרון שמוביל חייל, חיילת, כל מיני מי שמסיבה כזו או אחרת, בין אם זה בקרב ובין זה בתאונת דרכים, בין אם זה בפיגוע בדרך לצבא, או בפיגוע ביום שישי בצהרים, בהיותו חייל בצבא ההגנה לישראל מקבל את אותו יחס.
שרון ברוך: ולכן חיילי צה"ל וחיילות צה"ל מונצחים גם באתרים חיליים, אתרים שהם מוכרים על ידי משרד הבטחון, האגף להנצחת החייל.
שרון ברוך: זה לעניין ההנצחה.
שרון ברוך: אם אנחנו מדברים על אתר מורשת, שגם פה זוהר דיברה על זה, אין שום התנגדות עקרונית שזה יהיה אתר מורשת.
יוסי פלדמן: למה צריכה להיות התנגדות.
אירית אידל-נשרי: להיפך, אנחנו תומכים בזה.
שרון ברוך: לא, אין התנגדות שזה יהיה אתר מורשת - -
גילה גמליאל: אם אין התנגדות, אם אין תומכים אז אחר כך באה צמיחה כלכלית.
גילה גמליאל: אם אומרים לא מתנגדים הכוונה היא לא מצוין, איך זה נוגע אליכם.
גילה גמליאל: איפה היוהל"ן יכולים לסייע לאתר מורשת להפוך את האתר הזה כמוכר.
שרון ברוך: עד היום למעשה, אני הייתי שותפה לועדת ההיגוי, כנציגה של יוהל"ן, אבל אני מניחה שברגע שהועדה תתקדם, ויביאו לשם תכנים, אנחנו נוכל להביע את דעתנו אם זה נכון או לא נכון, אבל זו היתה התרומה שלנו.
גילה גמליאל: נשאל שאלה אחרת, אולי קצת יותר ישירה.
גילה גמליאל: מי הגורמים שיכולים להעביר משאבים מצד צה"ל להקמת המורשת, איך זה קיים במודלים אחרים, במקומות אחרים בצה"ל, ידוע לך?
שרון ברוך: מערכת הבטחון, אגף המוזיאונים.
שרון ברוך: במשרד הבטחון קיים אגף שלם מטפל במוזיאונים, צריך לנסות לגייס אותו.
גילה גמליאל: זאת אומרת הפניה מכאן צריכה להיות לשם.
צביה כהן: חייבת להציג, אחרת לא תבינו באיזה כובע אני כאן מעבר למועצה לשימור אתרים, משום שאני הולכת להגיד דברים קצת פרדוקסליים.
צביה כהן: אני כתבתי את אלבום הח"ן ואת הספר על הח"ן, באנציקלופדיה של צה"ל, ואני כותבת עכשיו אלבום, אני מוציאה יחד עם אלה ששרתו במלחמת העולם השניה, את האלבום על הלוחמות הארצישראליות, אז, ב-ATS וב-WAF שלחמו עם צבא הבריטי במלחמת העולם השניה, היו 4,000 נשים, 3,200 ב-ATS, ו-800 ב-WAF, בחיל האויר הבריטי.
צביה כהן: אני חושבת שאם עושים אתר מעין זה, ועם כל החשיבות והרגישות והכל, גם לסיפור של מירה בן ארי, וגם לכל האזור, אני חושבת שזה צריך להיות משהו שהוא שייך לכל הנשים, השאלה מאיזה זמן להתחיל, אם אנחנו מתחילים מ-1880 שהיתה העלייה הראשונה, ועליית התימנים שעלו ארצה, כל הנשים שהשתתפו במערכות ישראל בצורה זו או אחרת ולא רק לוחמות, יש מדינות, אני כבר לא מדברת על פרטיזניות וצנחניות, ואני חושבת שזה יהיה לא נכון לראות את זה כדבר יעודי ויחודי, הסיפור הוא מאד מרשים ומאד חשוב וזה מן קולב שאפשר לתלות עליו.
צביה כהן: אני חושבת המורשת, אם אנחנו מדברים, צריכה לכלול את כל הלוחמות שהשתתפו גם בתנועות המחתרת, אני בעצמי הייתי בפלמ"ח, אבל היו אצ"ל ולח"י והיו שם נשים שעשו דברים, מבחינתם מופלאים, והקריבו משפחות וילדים.
צביה כהן: אני חושבת שהשם הוא מטעה, אני חושבת שזה לא צריך להקרא יד לאשה הלוחמת, המילה לוחמת היא לא רלוונטית כאן, זה צריך להיות, עם המילה יד עוד אפשר להתווכח עליה קצת, כי הצעירים של היום לא כל כך חושבת שאוהבים את המילה יד, אבל אם יד אז לאשה במערכות ישראל, או במערכות הבטחון.
צביה כהן: המילה לוחמת היא לא רלוונטית לענין הזה, ואני חושבת שזה צריך לכלול, כפי שאמרתי, את כל הנשים ואת כל הסיפורים, למה נשים יצאו להלחם או להשתתף במערכות ישראל.
צביה כהן: מה היו התנאים הפוליטיים, הסביבתיים, הגאופוליטיים, הכלכליים שגם זה משחק תפקיד באותה תקופה.
צביה כהן: למה הם הלכו, מה הם עשו, מה הם הורישו.
גילה גמליאל: אני מבינה שיש הסכמה על כך.
צביה כהן: כן, יש הסכמה אבל הדגש.
גילה גמליאל: ואני לא מתכוונת בועדה להכנס לניואנסים של ועדת ההיגוי, זה לא המטרות שלנו כאן, הרעיון זה איך אפשר לקדם ולסייע ואת הדברים הטכניים של השם.
צביה כהן: השם קשור גם עם מי שיכול לתת לך כסף, למשל.
צביה כהן: כי זה בהחלט רלוונטי, מפני שאלה שלחמו במלחמת העולם השניה, לדוגמה, יש להם את איגוד החיילים המשוחררים.
צביה כהן: כל הגופים האלה יש להם גם תקציבים.
צביה כהן: כך שזה מאד רלוונטי.
צביה כהן: איזה גופים ועם מי - -
גילה גמליאל: מאד רלוונטי לכם, אבל לא כאן בישיבה בהיבט הזה שאנחנו נקבע.
גילה גמליאל: אנחנו לא הולכים לקבוע ולהכנס לניואנסים האלה.
גילה גמליאל: אנחנו מבחינתנו ננסה לראות איך אפשר לתעל למשרדי הממשלה השונים על מנת שיסייעו, יכירו את המקום, ידעו עליו, וינסו לראות מה ניתן לידם לסייע.
דנה אבידר: אני רציתי להוסיף מימד אחד לדברים שנאמרו כאן, את מימד הדחיפות.
דנה אבידר: יש נשים, נדבר כרגע רק על הפלמ"חניקיות, אני לא מדברת על ההורים שלנו, נשות העליה הראשונה, שניה ושלישית, הן כמעט ולא קיימות איתנו.
דנה אבידר: ומה שהן כתבו, כתבו, ומה שאנחנו יודעים, יודעים.
דנה אבידר: אבל נשות הפלמ"ח, ולוחמות מלחמת השחרור, הן בסביבות שנות ה-80 היום, והסיפורים שבידיהם מעט מאד מהם סופרו ונכתבו, ואם לא יקום היום או משרד החינוך או צה"ל, ויעשה פרויקט פשוט של ראיונות, שתלמידים יראיינו את אותן נשים.
דנה אבידר: את עליזה גורי, את שושנה חורב, אני מדברת על אלה שהיו במלחמות שהסיפורים שלהם מופלאים, אנחנו נאבד מימד יוצא מן הכלל, ואני חושבת שמימד הדחיפות יכול לתת בידיך נשק, פשוט להשיג את הדברים האלה גם במשרד החינוך וגם במערך החינוך של צה"ל.
אירית אידל-נשרי: נציגת חיל החינוך והנוער.
אירית אידל-נשרי: אנחנו גרעין הנח"ל שיושב בבית הספר, מן הסתם חיילים שלנו, של מרחב נוער ונח"ל דרום, ואנחנו מברכים על הפעילות, ואמרתי חינם, כי לפני שלוש שנים עשינו את הסיור, עליית הנוער בניר עם אז עשינו את ציר קרבות הדרום, ואנחנו מכירים היטב את קרבות הדרום כעל כף היד כי כמ"דנית עשיתי את זה, כקצינה, אנחנו מובילים את הגד"נעים לעשות את זה, ואין לי ספק שהמורשת הזאת היא בהחלט חשובה, לנו, לעתידנו, ובעיקר לנוער שלא מכיר ולא תמיד יודע מתי ארע מלחמת העצמאות.
אירית אידל-נשרי: אבל, לחיל החינוך יש רמ"ח היסטוריה בצבא, ואני חשובת שהוא הכתובת לאמירת של דנה אבידר, ונושא זה, הוא בדיוק התיעוד, אנחנו נידע אותו, אבל את הקשר אל האנשים, זה שיש לו את האנשים הנכונים.
אירית אידל-נשרי: צביקי מכיר את רמ"ח היסטוריה, את המקום את האנשים שפועלים שם.
אירית אידל-נשרי: אני חושבת זה המקום שיכול לתעד.
אירית אידל-נשרי: אנחנו כחיל החינוך, יש לנו את החיילים שפועלים שם, ואנחנו נשמח תמיד להביא את החיילים ולראות במקום הזה לכשיקום, מקום חשוב לכנסים.
אירית אידל-נשרי: אנחנו לא נוכל לתעד אותו, רמ"ח היסטוריה זה התפקיד שלו לתעד את ההיסטוריה.
גילה גמליאל: אנחנו נפנה אליהם על מנת שידעו ויתעדו.
גל אייש: אני תלמידת כתה י"ב, בית ספר ע"ש בגין, אילת.
גל אייש: יו"ר מועצת הנוער והתלמידים באילת.
גל אייש: עומדת לקראת גיוס.
גל אייש: אני רואה שבעצם מהדיון הזה הכי חשוב שלקחתי את זה כמימד צופות בתור נערה שעומדת לקראת גיוס, אני רוצה מאד לתת מעצמי, זה מאד מזכיר את הצבא ומרתק את כל כולי, אבל אני עומדת לפני בעיה שאני לא יודעת לאן אני יכולה ללכת.
גל אייש: אני לא יודעת איפה אני יכולה להיות יותר מועילה וכמה.
גל אייש: ואני חושבת שאם יגיעו הסיפורים האלה לבנות שעומדות לפני גיוס ויתנו להם את ההרגשה שהם יכולות להיות מאד מועילות בצבא, והן יכולות לקחת חלק מאד חשוב בצבא ולא את ההרגשה שהן מגיעות לצבא בתור פקידות בנות מאד שוליות וכחלק מאד שולי מהמערכת הצבאית, תתן להם גם תחושה אחרת כפי שהן יכולות להביע את עצמן ולתת מעצם בצבא וזה משהו מאד חשוב, וגם הרגשה כללית שאנחנו מרגישים אצלנו, לפחות אצלי.
גילה גמליאל: ברכות לך להצלחה.
גילה גמליאל: ואין ספק אני מפנה את זה לנציגות היוהל"ן שתקחנה את זה לתשומת ליבן להשקיע בתלמידות י"א-י"ב.
אירית אידל-נשרי: לא רק אנחנו, מרכז גדנ"ע נוער ונח"ל עוסק בתכניות הכנה לצה"ל, ובבית ספר בגין יודעות שיש מד"נית שעובדת.
גילה גמליאל: אז יצאו שני דברים.
גילה גמליאל: אחד לתלמידות שהגיעו לכאן היום, יבדקו מה קורה אצלן בבית הספר, אין ספק שהפן הצבאי, במיוחד בעידן שלנו שנושא הבטחון הוא כל כך אקוטי במדינת ישראל, שיש השפעה ישירה בסופו של תהליך לגבי הפונקציונרים שיוצאים מהצבא, הגנרלים להגיע לחברי הכנסת, השרים וראשי ממשלות באופן אקספרס, אז צריך גם להבין שבענין הזה עד שלא נגיע גם לשוויון, ואני חושבת שדווקא עצם האתר, וכאן יהיה הקישור של יד לאשה הלוחמת, רק נתן את הביטוי שכמה בהיסטוריה שלנו, נשים היו לוחמות בצה"ל והקריבו את חייהן ועמדו בחזית עם כל האומץ וכל היכולות והן משום מה עם השנים במקום שזה יתפתח כנורמה רגילה, זה שוב היה יותר נוח לדחוק את הענין הזה הצידה.
גילה גמליאל: לשמחתי בשנים האחרונות זה שוב עולה על הפרק, עבודה מצוינת של נציגות היוהל"ן והרגישות שמפתח הרמטכ"ל, והנסיונות לשלב נשים כמה שיותר במערך הצבאי וגם במערך הצבאי הלוחם, ובענין הזה יש אכן פתיחות ויש התקדמות והלכנו עם זה הרבה צעדים קדימה.
קריאה: רציתי רק לשאול איפה כאן התפקיד של משרד החינוך מכל המערך הנפלא הזה שאנחנו מציגים ומציעים פה, אחרי הכל כמו שאמרה פה אחת הנציגות מבית הספר כאן, המיועד פה לנו וגם לתלמידים וגם לנו כאנשי חינוך, ואנשים שבאמת מעבירים את המורשת לא רק באמצעות יד והנצחות אלא גם בשיתוף פעולה עם צה"ל וגם בשיתוף פעולה עם המוזיאונים.
קריאה: אז איפה אתם רואים את התפקיד שלנו כאן, ולא רק את התפקיד של כל הגורמים הוולונטריים הבלתי פורמליים.
יוסי פלדמן: לא, יש בעיה.
יוסי פלדמן: את נגעת באחת הנקודות המרכזיות בנושא.
יוסי פלדמן: כי מערכת החינוך בנושאים הלא פורמליים, הפסידה הרבה הרבה מהדברים שהיו בה בעבר.
יוסי פלדמן: אם בעבר היה דגש לחינוך הבלתי פורמלי, היום כל מה שלא נכנס במספר הנקודות במקצועות הבחינות וכדומה, בהחלט יש לכם תפקיד עצום בנושא הזה, ואני ביחוד השרה שהיא תמכה בכל הרעיון של מורשת וכדומה, צריכה כעת, לדעתי, לחזור ולהקים צוות שיחשוב איך מפנימים את הנושאים האלה במערכת החינוך.
גילה גמליאל: אנחנו נתמקד ברשותכם במסקנות הועדה.
גילה גמליאל: דבר ראשון, אנחנו נפנה גם לגורמים הצבאיים וגם למשרד החינוך על מנת שיפתחו את הדלתות בכל מה שקשור לשיתוף פעולה בין האתר לבין משרדי הממשלה, הן לאגף המוזיאונים והן גם למחלקת ההיסטוריה הראשית, מבחינת הידע שקיים בכל מה שקשור לנושא התיעוד שלו, ובכל מה שקשור למשאבים על מנת שזה יהפוך להיות אתר מורשת לנשים במערכות ישראל, כאן תהיה הפניה לצה"ל אני אקבל מהם תשובות לגבי המשך שיתוף הפעולה.
גילה גמליאל: ולגבי משרד החינוך, כפי שאת אומרת, גם בפן של הלימודים הבלתי פורמליים, שיהיה ניתן לשתף פעולה ולהעביר כמה שיותר תלמידים ותלמידות שתגענה לאתר ותחשפנה לנתונים שקיימים שם, אבל לא רק בעניין הזה אלא גם לשרה הן בכובעה כיושבת ראש ועדת השרים לעניין קידום מעמד האשה, ובטח ובטח בפן החינוכי לשוויון בין המינים שיתועלו המשאבים שעומדים לרשותם בכל מה שקשור להקשר הזה.
גילה גמליאל: אני רוצה להודות לכם ונמשיך להיות בקשר רציף לראות איך הדברים מתקיימים.
גילה גמליאל: אני רוצה לפתוח את הישיבה ברשותכם.
גילה גמליאל: היום הנושא הוא השפעת יום חינוך ארוך על נשים.
גילה גמליאל: אני חושבת שהגיע הזמן שנעלה את הענין לסדר היום הציבורי למרות שהתקבלו החלטות בענין שעד שנת 2006 הסטטוס קווה יישמר ומ- 2006 הנושא ייפתח שוב, אבל לאור הנתון שגם בחוק ההסדרים רצו להקפיא את החוק עד שנת 2010 אומר, שעדיין היעד 2006 הוא היעד המובטח.
גילה גמליאל: מכיוון שכך יש חשיבות לקיים את הדיון, להציג את כל הנתונים ואת כל הממצאים על מנת להמחיש מה החשיבות ומה ההשפעה גם בכל מה שקשור לעידוד נשים לצאת לעבודה ולכל המאבק שבעצם הוועדה הזאת עומדת בכל מה שקשור לשוויון בין המינים וגם במיוחד ובעיקר בנושא של שוק העבודה.
גילה גמליאל: דנו כאן רבות גם ברצון בזמנו להשוות את גיל הפרישה של נשים מגיל 67 כפי שקיים לגברים וראינו את כל הבעייתיות סביב נושא הפערים בשוק העבודה.
גילה גמליאל: אני חושבת שרק על ידי מתן כלים לנשים יהיה ניתן בסופו של תהליך באמת להגיע לאותו שוויון, לאותו שוויון גם בגיל פרישה עתידי אבל יש דרך ארוכה עד אז והדרך הארוכה הזאת אולי גם תסתייע בידינו אם יהיה את יום הלימודים הארוך, אז בענין הזה אני ארצה לשמוע ברשות
גילה גמליאל: כם את הגברת רעות מהעמותה לקידום ויישום יום חינוך ארוך.
גילה גמליאל: ברשותך תציגי בפנינו את הפרזנטציה בקצרה.
רעות בגס: בוקר טוב.
רעות בגס: אני אפתח בסקירה קצרה מאוד, סקירה קצרה ותמצית על הרקע החקיקתי שקדם.
רעות בגס: שמי עורכת הדין רעות בגס, אני יועצת משפטית בעמותה לקידום ויישום יום חינוך ארוך.
רעות בגס: העמותה לקידום ויישום יום חינוך ארוך, היא עמותה חברתת שפועלת בהתנדבות, עמותה ששמה לה למטרה לקדם את יישומו של יום חינוך ארוך במדינת ישראל.
רעות בגס: העמותה קיימת בסך הכל שנה בלבד, היא הוקמה לפני כשנה על ידי יושב ראש העמותה, עורכת הדין רות דיין שתקועה עדיין בפקק, היא תצטרך אלינו במהרה.
רעות בגס: אם אפשר באמת אני אתחיל בסקירה התמציתית ולאחר מכן אני אבקש אם אפשר אנחנו נעבור הלאה, כשרות תגיע היא תוכל לתת את הדברים בקשר לעמותה.
רעות בגס: חוק יום חינוך ארוך נחקק לראשונה בשנת 1990 ונקבע שעד שנות 98 הוא ייושם במדינת ישראל.
רעות בגס: ב- 1996 החוק נדחה, נדחה יישומו של החוק בחוק ההסדרים וזמן קצר לאחר מכן, החוק ומתכונתו המקורית והראשונית בוטל לאחר שלמעשה הוא לא יושם.
רעות בגס: בשנת 1997, עבור זמן קצר, נחקק החוק מחדש.
רעות בגס: בחוק נקבע כי יום חינוך ארוך יוחל בכל בתי הספר והגנים עד לשנת 2001.
רעות בגס: החל מ- 99 ועד היום, החוק נדחה מעת לעת בחוק ההסדרים.
רעות בגס: אנחנו מדברים על תקופה של שש עשרה שנים, שזה למעלה ממחצית שנות דור שבו נדחה יישום של חוק שעל החיוניות שלו ועל החשיבות שלו אנחנו נרחיב בהמשך.
רעות בגס: למעשה, יום חינוך ארוך התחיל בפרוייקט כבר בתחילת שנות השישים, הוא יושם בשלושה בתי ספר במתכונת נסיונית.
רעות בגס: ב- 69 כבר כלל 265 בתי ספר ונכון להיום החוק מופעל בארבע מאות וחמישים בתי ספר, במאה יישובים שנקבעו בצו שהוצא על ידי משרד החינוך, יישובים שנקבעו לפי כל מיני פרמטרים שנקבעו, בעיקר לפי מדדים סוציו אקונומיים, קו עימות, אוכלוסיות מוחלשות.
רעות בגס: את הנושא של יום חינוך בחנו מספר ועדות במהלך ההיסטוריה.
רעות בגס: ב- 78 בחנה אותו הוועדה הציבורית לקידום מעמד האישה בראשות הגברת אורה נמיר.
רעות בגס: זו למעשה היתה הוועדה הציבורית היחידה שמפנה את הנושא מנקודת המבט של האם העובדת.
רעות בגס: לאחר מכן הוקמו שתי ועדות נוספות, ועדה אחת של אנשי חינוך וועדה אחרונה של אנשי עסקים, אנשים מתחום הכלכלה.
רעות בגס: שלושת הוועדות האלה פרסמו המלצות חד משמעיות שיש ליישם את יום חינוך ארוך באופן גורף על כלל ילדי ישראל.
רעות בגס: הוועדה הציבורית למעמד האישה התייחסה להיבט של קידום האם העובדת, מתן שוויון הזדמנויות, צמצום הפערים.
רעות בגס: הוועדה הציבורית לבדיקת יום חינוך ארוך בחנה את ההיבטים ההשוואתיים שביישום יום חינוך ארוך במדינת ישראל ובמדינות אחרות בעולם, וגם מסקנתה היתה שניתן להפיק תועלת רבה מיישום יום חינוך ארוך במדינת ישראל וגם הוועדה האחרונה, כח משימה הלאומי לקידום החינוך בראשות שלמה דברת, גם כן הגיעו למסקנות דומות שיש ליישם את יום חינוך באופן גורף במדינת ישראל.
רעות בגס: גם בשורה של מחקרים שהזמין משרד החינוך לאורך השנים, הוכח באופן חד משמעי שיש ליום חינוך ארוך יתרונות רבים, על אף העובדה שהוא מגדיל את מסגרת השעות של התלמידים שוהים בבית הספר ועל אף שהוא מצריך רארגון במערכת.
רעות בגס: אנחנו רואים שהיו מחקרים גם בשנות ה- 70, גם בשנות ה- 80 והמחקר האחרון התבצע באוניברסיטת בן גוריון ובחן את היישום של יום חינוך ארוך בהתאם לחוק שקיים היום, ועיקר המסקנות שלו היו שלצורך יישום גורף של החוק, יש צורך לקבל תמיכה גורפת שמתחילה ממשרד החינוך, דרך מנהלי החינוך, מנהלות בתי הספר, ציבור המורים וההורים וללא תמיכה מערכתית יהיה קשה מאוד לקדם את הנושא וליישם אותו מכיוון שמדובר בפרוייקט שמצריך עלויות רחבות והוא חל על אוכלוסיה רחבה מאוד.
גילה גמליאל: ברשותך תמשיכי, אני ארצה לנגוע במספר נקודות של מספר נתונים שריכז לנו המרכז המחקר והמידע של הכנסת בכל הקשור למאפייני תעסוקת נשים כדי שנפנים את השילוב של הנושא.
גילה גמליאל: מספר שעות העבודה של נשים לעומת גברים, בשנת 2002 עבדו הגברים המועסקים 42 שעות בממוצע בשבוע, והנשים המועסקות עבדו 31 שעות בממוצע בשבוע כלומר פער של 35%.
גילה גמליאל: שעות עבודה של מנהלים לעומת מנהלות, גם כן, מאותם נתונים של שנת 2002, מנהלים עובדים יותר שעות מבעלי משלוח יד אחרים אבל גברים עובדים 53 שעות בממוצע בשבוע ונשים מנהלות עובדות 46 שעות בשבוע.