GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
סוזאן הצבני: כאשר קרה המקרה בתחילת השנה, אני חייבת לציין שמר מיכאל מאוד עזר, אבל יש לנו בעיה עם הפיקוח בערבית - כל שנה בסוף חודש מאי אנחנו מקבלים את מכתב הפיטורין למרות שאנחנו עובדות כבר שש שנים.
סוזאן הצבני: אצלי זה חוסר ודאות, מה אני עושה אם בשנה הבאה אני לא מקבלת את השעות.
סוזאן הצבני: יש לי שלושה ילדים, מה אני עושה עם הילדים?
סוזאן הצבני: אני יודעת שעד לפני שנתיים המורה הייתה מקבלת קביעות.
גילה גמליאל: האמת היא שיש בעיה עם מערכת החינוך.
גילה גמליאל: ההסכמים הקיבוציים האלה הם לא נורמליים לחלוטין, והם די כבלו את מתן האפשרות לגמישות בכל מה שקשור למתן קביעות למורים.
גילה גמליאל: יותר מורות יש במערכת החינוך, זו בעיה אחרת בפני עצמה, שאולי בעקבות הבעיה הכללית, גם אתן נפגעות ממנה.
גילה גמליאל: השאלה היא מה המדיניות של משרד החינוך בעניין הזה ואם אפשר לקבל קצת פרטים בנושא.
מיכאל כהן: זה היה קורס מאוד ייחודי מטעם משרד החינוך.
מיכאל כהן: התחיל בזה, ומי שלחץ הנשיא נבון וששון שהיה שגריר ישראל במצרים, נפגשו גם כן עם מר חאמרה.
מיכאל כהן: עשינו קורס מאוד ייחודי גם לפנים משורת הדין.
מיכאל כהן: זאת אומרת, בדרך כלל אנחנו לוקחים אנשים שהיו מורים בחוץ לארץ, יש להם תעודות.
מיכאל כהן: במקרה הזה, מכיוון שרובן עבדו עד לנישואין והפסיקו, בחלקן הגדול לא היו תעודות הסמכה מסודרות, אלא עבדו עם בגרות.
מיכאל כהן: למדינת ישראל זה לא מספיק.
מיכאל כהן: עשינו קורס ייחודי שעלה לנו הון תועפות, ושיבצנו אותן אחר כך בעבודה.
מיכאל כהן: אחת הבעיות היא שכולן גרות באזור חולון בת-ים.
מיכאל כהן: אני אומר שזה תלוי גם במורות.
מיכאל כהן: אין שם משרות פנויות בחטיבות הביניים.
מיכאל כהן: יצרנו לצורך הזה שעות שנתנו להם ביסודי.
מיכאל כהן: ביסודי אין תקנים.
מיכאל כהן: מצד המורות צריך להיות רצון גדול לעבור למקום אחר.
מיכאל כהן: אי אפשר להביא את בתי הספר לבת-ים חולון ושם לנהל את העבודה.
מיכאל כהן: מי שרוצה קביעות או שרוצה להסתגל לטווח הרחוק צריכה לעבור, או לנסוע למקומות אחרים כמו למרכז.
מיכאל כהן: לפני הנהלים שלנו היום, נתנו שנה, שנתיים, שלוש.
מיכאל כהן: כאן הן יעידו, נתנו מעבר לכל פרופורציה, גם אחרי חמש-שש שנים.
מיכאל כהן: אני אומר שאם נצטרך בשנה הבאה ניתן.
מיכאל כהן: הקורס הוא מאוד ייחודי, לאוכלוסייה ייחודית שיש מוטיבציה גדולה מאוד.
מיכאל כהן: רוצות מאוד לעבוד, מאוד מצליחות, ואנחנו רוצים לעזור להן.
גילה גמליאל: הרעיון הוא שזה לא בא לידי ביטוי רק במקרה הספציפי הזה.
גילה גמליאל: זה בא לידי ביטוי בכל כך הרבה דברים.
גילה גמליאל: מצד אחד המערכת מתעלת את המשאבים שלה על מנת להכשיר את המורות.
גילה גמליאל: מצד שני לא דואגת להטמיע אותן בתוך המערכת.
גילה גמליאל: הרי האינטרס של משרד החינוך בנקודת זמן כזאת צריך להיות, שבמידה והוא הוציא כספים מטעמו כדי להכשיר אותן, אז בטח ובטח גם ליהנות מהפרות לטווח רחוק.
גילה גמליאל: למה לא נותנים לזה מענה ראוי בנקודה הזאת.
מיכאל כהן: כדי להנות מהפירות איפה שצריך אותן, לא איפה שלא צריך אותן.
מיכאל כהן: אנחנו עכשיו מעסיקים אותן איפה שלא צריך.
מיכאל כהן: צריך אותן בחטיבות הביניים, ביסודי זה נוצר כתוצאה מכך שרצינו לעזור.
מיכאל כהן: אבל כדי לשבץ אותן לטווח הרחוק, הן צריכות או לנסוע רחוק, או לעבור למקום שיש צורך במקומות האלה.
מיכאל כהן: בחטיבות הביניים יש צורך.
מיכאל כהן: ביסודי אין צורך.
גילה גמליאל: לגבי חטיבות הביניים אתה טוען שבאזורים שהן גרות אין צורך.
מיכאל כהן: אין צורך.
מיכאל כהן: אין משרות פנויות, אין תקנים.
גילה גמליאל: איפה כן יש?
מיכאל כהן: במחוז מרכז, רמלה.
מיכאל כהן: בחטיבות הביניים יותר מסודר.
סוזן הצבאני: עכשיו קיבלתי עוד 12 שעות בראשון לציון ליד הבית.
סוזן הצבאני: כאשר פניתי למפקח שלי במחוז תל-אביב, אחרי שנפטר בעלי ויש לי שלושה קטנים שאני צריכה לחלק אותם בגנים, הוא שלח אותי לצומת גלילות לעבוד 7 שעות, כאשר אני גרה בראשון לציון.
סוזן הצבאני: חזרתי אליו ואמרתי לו יש לי ילדים קטנים, ואני צריכה לצאת בשעה שש וחצי מהבית, מי יפזר אותם לגנים?
סוזן הצבאני: הוא אמר לי זה מה שיש.
סוזן הצבאני: אחר כך כאשר התקשרתי למפקחת מחוז המרכז, היא עזרה לי יותר, היא חיפשה ומצאה לי בית ספר קרוב לבית.
גילה גמליאל: אם היא עובדת בראשון לציון, למה היא לא יכולה לקבל קביעות?
גילה גמליאל: מה המדיניות?
דפני מושיוב: בראשון לציון עכשיו פיטרו למעלה מ-50 מורים.
גילה גמליאל: אני טוענת דבר כזה, הרי יש פה איזשהו אבסורד.
גילה גמליאל: משרד החינוך הוציא עלויות כל כך בומבסטיות כדי להכשיר מורות מתוך מספר שיקולים שהם מעבר.
גילה גמליאל: השיקולים מעבר זה כמובן קליטת עלייה, הכשרת מורות ותיעולן למקומות שבאמת יש צורך.
גילה גמליאל: אבל בוודאי ובוודאי כאשר משרד החינוך השקיע בהן.
גילה גמליאל: נניח שהוא השקיע בהן, מחר אני אומרת שאני לא רוצה להיות מורה.
גילה גמליאל: כל הכסף הזה ירד לטמיון.
גילה גמליאל: בנושאים כאלה האינטרס של משרד החינוך ברגע שהוא השקיע בהן, זה כן לתרגם לכך שהן תעבודנה איפה שצריך.
גילה גמליאל: השאלה הנשאלת היא איך אפשר לוודא שהאוכלוסייה הזאת, שכאן לא מדובר באלפי נשים, פה מדובר ב-22 נשים.
סאלח לוז: לאן ששלחו אותן הן הלכו.
סאלח לוז: חלק מהן לימדו בתל-אביב, ברמת אביב, ביפו.
סאלח לוז: לא חולון, בת-ים.
מיכאל כהן: אם צריך לנסוע לראשון לציון, פתח תקווה, מקומות אחרים זה רחוק, זה נכון.
מיכאל כהן: צריך ניידות.
מיכאל כהן: חלק מהמורות לא שמחות לעשות את זה, אני מבין אותן.
מיכאל כהן: יש מורה שיש לה שלושה-ארבעה ילדים, רוצה להיות בבת-ים חולון, בסדר, אי אפשר למצוא משרות שם שאין.
עדנה סימן-טוב: אנחנו ביקשנו ולא קיבלנו, ליפו, לתל-אביב.
מיכאל כהן: אני אומר מעבר לזה, לא יפו תל-אביב.
מיכאל כהן: אמרתי ראשון לציון, פתח תקווה, רמלה.
סאלח לוז: בהתחלה הן הלכו לעבוד שם, אבל יש להן ילדים.
סאלח לוז: נסעו לרמת אביב עם שני אוטובוסים.
מיכאל כהן: רמת אביב זה לא מספיק.
מיכאל כהן: אמרתי, צריך בראשון לציון, ברמלה, בפתח תקווה, רחובות.
גילה גמליאל: לך יש את היכולות במשרד החינוך, יש לך את הידע ויש לך את הראייה הכללית גם לצרכי המשרד.
גילה גמליאל: בסך הכל מדובר ב-22 נשים שאתם השקעתם בהן.
גילה גמליאל: אני חושבת שמן הראוי לקחת אותן וליצור פריסה הגיונית מבחינת התעסוקה כפי שנעשה בעזרתך.
גילה גמליאל: אני מבינה ממנה, שהצרכים שלה נלקחו בחשבון בעצם הקליטה.
גילה גמליאל: אני טוענת שזה בסדר עדיפות עליון, ברגע שיש עולות שמגיעות לארץ, לתת להן את הכלים מפני שלהן הרבה יותר קשה מאשר לוותיקות פה בארץ.
גילה גמליאל: בטח ובטח שהן באו מהעלייה מאוד ייחודית וממדינה מאוד שונה בהווייתה מאשר כאן ישראל, עם מנטליות שונה והרגלים.
גילה גמליאל: אני מברכת את משרד החינוך על עצם הנתינה ועצם ההשקעה באותן נשים.
גילה גמליאל: מן הראוי לסייע להן.
גילה גמליאל: אני יודעת שזה לאו דווקא צריך להיות במשרד החינוך, הלוואי והיה שילוב זרועות בין כל המשרדים השונים כדי לתרגם נכון את ההשקעה שנעשתה.
גילה גמליאל: אני מבקשת שאתה תיקח עליך את הפרוייקט הזה ותנסה לראות איך ניתן לתת מענה.
מיכאל כהן: מיניתי אדם מיוחד שעוסק בשתי אוכלוסיות.
מיכאל כהן: האוכלוסייה הזאת שיש לה חשיבות גדולה, וגם האוכלוסייה האתיופית.
מיכאל כהן: לקחו אדם מיוחד לטפל בעניין.
גילה גמליאל: אני רוצה לומר שעוד לא ראיתי אתיופי אחד או אתיופית אחת שהיא מחנכת כיתה רגילה, ולא כיתה ספציפית לעדה האתיופית.
גילה גמליאל: אני חושבת שזה מחדל.
מיכאל כהן: ישנן 50 מורות מאתיופיה שעובדות.
מיכאל כהן: אם תרצי נעשה לך סיור פעם.
גילה גמליאל: אשמח מאוד.
גילה גמליאל: אני מבקשת סיור של הוועדה.
מיכאל כהן: אני לא בעד שאתיופים ילמדו אתיופים.
מיכאל כהן: משום שברגע שמלמדים אתיופים, אחרי שהם משתלבים, למורה אין עבודה.
גילה גמליאל: יש 50 מורות שמלמדות כיתות רגילות?
מיכאל כהן: יש מכינות לבגרות באמהרית, יש באנגלית, יש במקצועות אחרים.
מיכאל כהן: יש מעל 50 מורות אתיופיות.
גילה גמליאל: זה שיש מורות אתיופיות אני יודעת.
גילה גמליאל: אני שואלת, האם יש מורה אתיופית שמלמדת כיתה רגילה?
מיכאל כהן: יש עובדות בכיתות, מחנכות, יועצות.
גילה גמליאל: היתה לי שאלה מאוד ספציפית, אני גם יושבת ראש השדולה למען האתיופים, לכן בכובע השני אני יודעת.
גילה גמליאל: קיבלתי נתון קשה שאנחנו רוצים לבדוק אותו בימים האלה מול המחקר ומידע של כנסת ישראל.
גילה גמליאל: אני שמחה שזה לא בא לידי ביטוי ואתן מלמדות כיתות רגילות.
גילה גמליאל: אבל לגבי האוכלוסייה האתיופית, למיטב הבנתי, לא קיים עדיין.
מיכאל כהן: יש, אבל מעטים.
גילה גמליאל: אני אשמח לראות את זה.
אפרת קדם: אני רוצה לחזק בדיוק את הנקודה הזאת שאת אמרת על ידי מלכה.
אפרת קדם: לא סתם הבאתי את הנשים.
אפרת קדם: הן קיבלו חופשה ליום הזה כדי להשתתף אתנו פה.
אפרת קדם: מלכה עושה בדיוק את מה שאתה מבקש.
אפרת קדם: מלכה נוסעת שלוש שנים מירושלים לבית שמש, וזאת כבר דרך די מכובדת.
אפרת קדם: היא מלמדת בבית ספר ברנקו ווייס, ואני רוצה שהיא תסביר מדוע כל כך משמעותי עבורה, בהקשר ההיסטורי שלה, לקבל בשנה הזאת את הקביעות?
מלכה כהן: כשלקחתי על עצמי לעבור את הקורס ולהיות מורה במדינת ישראל, ידעתי מראש שאני צריכה לנסוע לתל-אביב יום יום שלוש שנים, ארבע פעמים בשבוע בקיץ, פעמיים בשבוע בחורף, עם כל הקושי של הילדים הקטנים, התינוקות.
מלכה כהן: הייתי צריכה לגייס את כל מי שהיה מסביבי, אם זה בעלי, אם זה אבא שלי, אחותי, אחד מפזר למעונות, אחד מחזיר.
מלכה כהן: היתה משימה מאוד קשה, רק עם כוח הרצון עמדתי בזה.
מלכה כהן: כשסיימתי את הקורס, עבדתי שנה ראשונה בעין כרם, אחר כך בבית שמש.
מלכה כהן: לא לקחתי החלטה מיידית, אמרתי שאם נסעתי לתל אביב כדי להגיע למקום כזה, אני חייבת להמשיך כדי שאגיע למצב של יציבות במשפחה.
מלכה כהן: אני יודעת שיש לי משכורת, יש לי עבודה.
מלכה כהן: מזה שלוש שנים אני עובדת בבית שמש.
מלכה כהן: נוסעת חמישה ימים בשבוע מלמדתבחטיבת הביניים וגם כיתות י'.
גילה גמליאל: איפה את גרה?
מלכה כהן: בירושלים.
מיכאל כהן: פורמלית אם לא קיבלת שום הודעה אחרת את קבוע.
מיכאל כהן: זה החוק.
מלכה כהן: אני אמורה השנה לקבל.
מלכה כהן: אני מקווה שזאת המטרה והתקווה שאגיע לזה.
מיכאל כהן: כמה שעות את עובדת?
מלכה כהן: השנה אני עובדת 22 שעות.
מיכאל כהן: אם את עובדת מעל שליש משרה שלוש שנים, ולא ביקר אצלך מפקח, חוקית את קבועה לכל דבר ועניין.
גילה גמליאל: אולי באמת צריך לתת להם הסבר.
מלכה כהן: העניין מאוד מפריע לנו.
מלכה כהן: אנחנו חמש שנים במערכת.
מיכאל כהן: אתן מקבלות מראש לשעות ביסודי שאין תקן.
מיכאל כהן: זה משהו שאני נותן את השעות מאצלי, כי אלה שעות שהמערכת לא נותנת.
מיכאל כהן: זה פול מאצלנו שאני נותן את השעות האלה.
מיכאל כהן: אלה שעות כדי לעזור לכן להיחשף בפני המערכת כדי להיכנס לחטיבת ביניים.
מיכאל כהן: אם תעבדי שנתיים, ויום אחד בשנה השלישית, פורמלית את קבועה לכל דבר ועניין כמו כל אחד אחר.
עדינה סימן-טוב: סליחה, בבית הספר שאני עובדת מאז ומתמיד היתה ערבית, לא רק כאשר הגעתי.
עדינה סימן-טוב: גם ביסודי.
מיכאל כהן: אין להם תקן.
מיכאל כהן: באנגלית זה צ'ופר.
מיכאל כהן: ברגע שלמנהלת יש קיצוץ בשעות, היא צריכה לתת אנגלית או מתמטיקה או ערבית, היא תפסיק - - -
עדינה סימן טוב: פנתה אליה ירדנה ואמרה לה שמאז ומתמיד היא מבקשת מהמפקח שתהיה לה מורה קבועה אצלה.
מיכאל כהן: היא גם רוצה שעות קבועות.
סוזן הצבאני: השאלה היא עד מתי אנחנו נמשיך לעבוד ביסודי.
סוזן הצבאני: אנחנו לא מקבלים שום עזרה מהפיקוח.
סוזן הצבאני: בגלל המצב המיוחד שלי קיבלתי את כל העזרה ממפקחת מחוז המרכז.
סוזן הצבאני: במחוז תל אביב לא קיבלתי שום עזרה.
סוזן הצבאני: הוא שלח אותי לצומת גלילות עבור שבע שעות, בעוד שהנסיעה בבוקר היא שעה וחצי.
סוזן הצבאני: מתי אנחנו ניכנס לחטיבות?
סוזן הצבאני: מי צריך לתת להן את העזרה הזאת?
מיכאל כהן: אני לא יודע אם את זוכרת, אספתי אתכן עם ירדנה לא פעם ולא פעמיים, בסוף שנה במכללה.
מיכאל כהן: הסברתי שביסודי אין סיכוי שאתן תהיו קבועות משום שאין שם תקנים.
מיכאל כהן: ביקשתי ואמרתי שאם אתן רוצות לעבוד ולהיכנס למערכת, ישבצו אתכן במקום שצריך אתכן.
מיכאל כהן: כשאני בא למנהלת ואומר לה תשבצי אותן לשנה הבאה, היא אומרת אין לי שעות.
מיכאל כהן: תן לי שעות ואני אכניס אותן.
מיכאל כהן: אין תקן.
מיכאל כהן: אתן צריכות להחליט עם כל הקשיים, כמו שלקחה את עצמה מירושלים לבית שמש, צריכים להחליט שצריך לנסוע.
מיכאל כהן: זאת הניידות.
מיכאל כהן: אין מקום ליד הבית.
גילה גמליאל: לך פתרו את הבעיה.
סוזן הצבאני: לשנה הזאת.
סוזן הצבאני: בשנה הבאה אני לא יודעת מה קורה איתי.
גילה גמליאל: בסדר, יש מצב ששנה הבאה היא תמשיך?
מיכאל כהן: המערכת עובדת לפי צרכים.
מיכאל כהן: איפה שצריך אותן שם יתנו להן שעות.
מיכאל כהן: איפה שלא צריך לא יתנו שעות.
מיכאל כהן: אין להן שעות במצב של הקיצוצים.
מיכאל כהן: תצטרכי להחליט אם את רוצה לעבוד מחוץ לחולון בת-ים.
מיכאל כהן: נכון זה טרטור לנסוע באוטובוס אחד או שניים, אין ברירה.
מיכאל כהן: אבל תצטרכי לעבוד איפה שצריכים אותך, שיש להן תקן והוא פנוי.
מיכאל כהן: מה שלא פנוי, זה סתם עוד שנה ועוד שנה שסוחבים.
מיכאל כהן: גם את זה אנחנו לא נותנים בדרך כלל.
מיכאל כהן: כאן עשיתי לפנים משורת הדין.
גילה גמליאל: אני מציעה שנהיה פרקטיים.
גילה גמליאל: מה שאני מציעה, תמשיך לעשות עבודה טובה כמו שמסתמן שאתה שעושה, לפחות המשוב שאני מקבלת כאן מכן.
גילה גמליאל: אולי תרכז את הבנות שעברו את ההכשרה ואת הקורס מטעמך, ותראה באמת איך אתה יכול לבוא לקראתן, כי זה באמת מקרה ייחודי וגם זו השקעה שהשקעתם, אז כדאי גם לטפח אותה.
גילה גמליאל: גם מצד הנשים, תקבלו הסבר.
גילה גמליאל: אני מבינה שאת קבועה במערכת החינוך ואת אפילו לא יודעת.
מלכה כהן: אני מקווה שלא תהיה לי בעיה בשנה הבאה, מכיוון שבית הספר אצלנו גם מתכוון לקצץ את השעות, ויכול להיות שאת שיעורי הערבית בכלל.
מיכאל כהן: בחטיבת הביניים?
מלכה כהן: כן.
מלכה כהן: עדיין אין החלטה.
מלכה כהן: לא היתה לי שיחה עם המנהלת.
גילה גמליאל: אני בכלל חושבת שערבית צריך ללמד מכיתות א', במיוחד במדינת ישראל.
גילה גמליאל: אני הצעתי לשרה, העליתי את זה כחברה בוועדת החינוך, עדיין לא קיבלו את זה.
גילה גמליאל: אולי בעתיד יקבלו את זה.
גילה גמליאל: לדעתי, זה חלק מאוד מאוד חיוני.
מזי לאטי: מה קורה במשרדי הממשלה האחרים?
מזי לאטי: הבנתי שבמשרד החינוך אחרי שנתיים מקבלים חינוך.
מיכאל כהן: איפה שיש תקן.
גילה גמליאל: מה שהוא מנסה לומר זה דבר כזה.
גילה גמליאל: קודם כל כולנו עדים לקיצוצים בתקנים בכל המשרדים השונים.
גילה גמליאל: קיצצו להם הרבה כספים לאור המצב הכלכלי שהיה.
גילה גמליאל: לגבי הנושא של משרד החינוך, שמענו על גל הפיטורין הקשה שפקד את כל המורות, אני מאוד מקווה שבזה יסתיים העניין.
גילה גמליאל: כשאני אומרת יסתיים, במובן שלא יהיה צורך לייצר עוד פיטורין.
גילה גמליאל: אנחנו מתמקדים לא בבעיה הכללית כרגע של המשרדים השונים במערכות החינוך, כרגע אנחנו מצטמצמים לגבי נשים עולות.
גילה גמליאל: לגביכן, מיכאל ידאג לנסות ולראות מה ביכולתו, גם להסביר לכן את הסטטוס שאתן נמצאות בו כרגע מבחינת המערכת, וגם מי שעובדת עדיין בבית ספר יסודי, לנסות ולראות באיזה בתי ספר של חטיבות הביניים יוכלו לפרוץ דרך לגבי העתיד למתן קביעות.
גילה גמליאל: ואתן תחליטו אם אתן מעונינות להשתלב או לא, על בסיס מה שקיים.
עדינה סימן טוב: זה תלוי בפיקוח שלנו.
עדינה סימן טוב: בפיקוח של הערבית הוא לא כל כך רוצה לסייע לנו.
עדינה סימן טוב: יש הרבה בנות שקיבלו תקן גם בחולון בת-ים שהן לא מהפרוייקט שלנו, שלמדו אחרינו וקיבלו.
עדינה סימן טוב: הוא לא כל כך בעד לשלב אותנו למערכת.
גילה גמליאל: מיכאל יכנס לתמונה, הוא יבדוק את זה ויעדכן אותנו כאן בוועדה לגבי הדברים ולראות שהכל בסדר.
גילה גמליאל: לגבי העניין שלך באופן ספציפי, אישי, נקודתי, תפני אליי במכתב, ואני אפנה אליהם לפנים משורת הדין, לאור הנסיבות, לראות איך יהיה ניתן לנסות ולשלב אותך במשרד.
גילה גמליאל: אני מאוד מקווה שזה יסייע בעניין שלך.
אפרת קדם: הנתון לגבי כל הנשים האחרות - 35%-40% מכלל הנשים בגילאי 25-55 לא עובדות, בקרב העלייה הליגאלית אך רוצות לצאת לעבודה.
אפרת קדם: כמו שאמרנו, כ-5%-7% משולבות כמורות לערבית, נפתרה הבעיה.
אפרת קדם: שלוש עד ארבע נשים משולבות במשרד הביטחון, מזי אחת מהן.
אפרת קדם: שתיים עד ארבע נשים עובדות כסייעות לגננות.
אפרת קדם: מזכירה רפואית אחת, בזה אנחנו מעוניינים.
אפרת קדם: קורס למזכירות רפואית, לפני מספר שנים סאלח שעובד עם ההתאחדות עשה עבודת שדה, זה אחד הקורסים היותר מבוקשים.
אפרת קדם: קורס למזכירות רפואית.
אפרת קדם: אחת היתה מסוגלת לממן את זה.
גילה גמליאל: אפשר לקבל את הנתונים שאת מקריאה עכשיו?
אפרת קדם: כן.
אפרת קדם: יש לנו רוקחת אחת שהגיעה עם המקצוע מסוריה.
אפרת קדם: היא למדה באוניברסיטת דמשק.
אפרת קדם: זה מקצוע שהיה מקובל בשנים האחרונות, רפואה ורוקחות, למדו אותו גברים וגם נשים.
אפרת קדם: בארצות הברית, בברוקלין, יש מספר רוקחות מאותה עלייה.
אפרת קדם: זה רק לידיעה אני מציינת.
אפרת קדם: כל השאר, דהיינו, 52 נשים, עובדות בעבודות בזויות, כלומר, עבודות כמו ניקיון, כמו טיפול באנשים קשישים, מעטות מהן מוכרות בחנויות, הן מתוסכלות.
אפרת קדם: הן עושות את זה כיוון שהן חייבות לעזור בסיוע בפרנסת המשפחה.
אפרת קדם: אלה הנתונים של השטח של החודשים האחרונים שבדקנו עבורכם.
אפרת קדם: מה אנחנו מבקשים, בדיוק כמו שמשרד החינוך – נכון שהבאתי את הנתונים ועבדתי יחד איתם, משרד החינוך השקיע בפועל 2.5 מיליון שקלים בקורס הזה עם מיטב המורים.
אפרת קדם: אנחנו פונים לכל הגופים האחרים ולמשרדי ממשלה אחרים לפתוח עוד אופציות.
אפרת קדם: בנות יושבות בבית, המשפחות לא יכולות לממן.
מזי לטי: ללכת לשלם 25 אלף שקלים כדי לעשות תואר, אם זה מינהל עסקים או כל מקום אחר שיאפשר לעבוד, לנו אין אפשרות לממן את זה.
אפרת קדם: את מדברת על תארים אקדמאיים.
אפרת קדם: אני מדברת על קורסים מקצועיים.
גילה גמליאל: יש קורסים מטעם משרד התמ"ת בקטע של הכשרה מקצועית.
אפרת קדם: הבאנו את התחומים שהם רצויים.
אפרת קדם: אמרנו מזכירות רפואית.
רימון לביא: המצב לא מעודד.
רימון לביא: התקציב של 2004 עוד לא שוחרר מהאוצר לתמ"ת.
רימון לביא: גם במסגרת הזאת, התמ"ת קבע ארבע ענפים מועדפים להכשרה מקצועית לשנה הזאת.
רימון לביא: בניין, חשמל, מתכת וסיעוד, בזמן שהוא יחליף עובדים זרים.
רימון לביא: זה כולל מטפלות וסייעות לגננות.
רימון לביא: אנחנו נמצאים בחודש מאי ועדיין התקציב לא שוחרר.
רימון לביא: כל הזמן אנחנו לוחצים על האוצר.
גילה גמליאל: השאלה היא אם אתם יכולים לקחת קבוצה חלקית.
רימון לביא: כרגע אין כסף לפתיחת קורסים.
רימון לביא: כל המובטלים באוויר כי פשוט אין כסף.
רימון לביא: אני מקווה שזה ייפתר בימים הקרובים וכן נפתח קורסים.
רימון לביא: בתחום של המזכירות לדוגמה, זה יהיה יותר קשה.
רימון לביא: ייתכן שנוכל לעשות פעולות משותפות עם משרד הקליטה.
רימון לביא: משרד הקליטה עד עשר שנים לא מכיר בעולים כזכאים לתמיכה מיוחדת.
רימון לביא: אולי נוכל לעשות פעולות משותפות.
רימון לביא: מה שכן הייתי מציע – עבודה פרטנית.
רימון לביא: אם יש לכם רשימות, אנחנו מוכנים לבדוק את המצב.
רימון לביא: במסגרת המדיניות של התמ"ת ושל האוצר, הוחלט על עדיפות להבטחת הכנסה, חד-הוריות במיוחד, והבטחת הכנסה בכלל.
גילה גמליאל: קבוצות שעונות על הקטיגוריה של הבטחת הכנסה, אפשר לנסות ולתרגם את זה להכשרה מקצועית מתועלת לעבודה.
גילה גמליאל: בין המסקנות הנוספות, נציג משרד התמ"ת ביחד איתכן - - -
רימון לביא: אני משרות התעסוקה, לא מתמ"ת, אבל אנחנו עובדים יחד עם התמ"ת.
רימון לביא: תביאו רשימות כדי לבדוק את הזכאויות שלהן, גם אם הן רשומות בכלל אצלנו.
רימון לביא: אם לא, נרשום אותן.
גילה גמליאל: בתום הישיבה תדאגו להעביר את הפרטים.
סאלח לוי: יש לנו בעייה, הרבה מן העולים עברו את העשר שנים.
גילה גמליאל: זה לאו דווקא על קטע של עלייה וקליטה.
גילה גמליאל: הוא מדבר כרגע על מי שעונה לקריטריונים של הבטחת הכנסה.
חיה דסקל: כשאתה אמרת סיעוד זה כולל הכשרה אקדמאית?
רימון לביא: לא, אצלנו בכלל יש איסור ממש.
רימון לביא: אסור לנו להתעסק עם השכלה גבוהה.
רימון לביא: אנחנו עושים השלמות השכלה ל-12 שנות לימוד.
רימון לביא: כרגע אנחנו גם עושים טכנאים לחד הוריות ולחיילים משוחררים, תכנית של שנה אחת בלבד.
רימון לביא: גם האוצר מזנב בנו בזה.
רימון לביא: הם לא מוכנים שניכנס לנושא של השכלה גבוהה.
רימון לביא: לנשים חד הוריות, להורים יחידים, אנחנו בתחום של הנדסת תעשיית ניהול.
רימון לביא: עכשיו אנחנו פותחים תכנית באוגוסט לחיילים משוחררים ואולי גם לחד-הוריות.
חיה דסקל: כל אחד יכול לגשת?
רימון לביא: יש תכניות לטכנאים לשנתיים.
רימון לביא: אנחנו מרכזים את זה לשנה אחת כדי שאפשר יהיה לנסות את זה במסגרת של הבטחת הכנסה עם שכר לימוד לא מסובסד.
מזי לאטי: אני רוצה לציין עוד משהו.
מזי לאטי: אם תתנו אפשרות ללמוד כל קורס או כל תואר, אנחנו מוכנות לשלם סכום סמלי.
מזי לאטי: העיקר שנרכוש השכלה.
מזי לאטי: התוצאה הסופית היא התעסוקה.
גילה גמליאל: אני חושבת שמבחינתנו התמונה הובהרה.
גילה גמליאל: מיכאל ייקרא למאמץ לבחון את העניין הזה שוב לגבי נשים שעברו את ההכשרה מצד משרד החינוך, לנסות ולראות מה ניתן לסייע במסגרת המגבלות.
גילה גמליאל: לגבי שרות התעסוקה, אפרת קדם ביחד איתך יבחנו סביב כל מצבת הנשים שנמצאות אצלך, מי עונה על הקריטריונים של משרד התמ"ת ויכול לעזור בכל קורסי הכשרה.
גילה גמליאל: לגבייך באופן אישי, תעבירי את הפנייה ולפנים משורת הדין נראה במה ניתן לסייע.
גילה גמליאל: אני רוצה להודות לכן.
דפני מושיוב: רציתי להציע אולי עוד כיוון, אני לא יודעת אם חשבתם על זה.
דפני מושיוב: בסך הכל גם הסוכנות וגם הג'וינט אוספים כספים בארצות הברית איפה שמרבית או חלק מהקהילה נמצאת ויש הרבה תורמים ידועים ומפורסמים שתורמים בנדיבות.
דפני מושיוב: אולי כמו שעשו יוצאי ארגון בוכארה עם לייב לבייב שיצרו גם תכניות לקידום, שידרוג אקדמי, לנסות ולראות איך מקדמים את הנושא שלא יישארו רק במקצועות סמך מקצועיים, אלא גם השכלתיים כדי לחשוב גם על הדור הבא.
אפרת קדם: רעיון מצויין.
גילה גמליאל: את זה אתם תאמצו.
גילה גמליאל: מרבית הבדואים לא מסיימים 12 שנות לימוד?
שלום בן סלמון: אני רוצה להפתיע אותך שיש היפוך מגמה בשנים האחרונות באוכלוסייה הבדואית.
שלום בן סלמון: פעם דיברו על נשירת ילדים ממוסדות חינוך, כשהרוב הגדול היה ילדוֹת.
שלום בן סלמון: בפזורה זה עדיין נכון, אבל בתוך הערים המגמה היא הפוכה.
שלום בן סלמון: דווקא הבנות מצליחות להחזיק מעמד וגומרות 12 שנות לימוד, והן משכילות הרבה יותר.
שלום בן סלמון: הן עולות גם למוסדות להשכלה גבוהה.
שלום בן סלמון: יש מיתון של נשירת הבנות גם בפזורה, אבל עדיין אין שם היפוך מגמה בגלל אורח החיים בפזורה.
טלב אלסאנע: כפי שרואים במצגת, האוכלוסייה הבדואית מרוכזת באזור מסוים, היא לא פרוסה בנגב.
טלב אלסאנע: הדבר השני, כל היישובים הבדואים הם שבעה, ומתוכננים עוד עשרה, לעומת 130 יישובים יהודיים במרחב הנגב, שזה 500,000 איש.
טלב אלסאנע: אני לא מדבר על כל המחוז הדרומי של המשטרה.
טלב אלסאנע: חשוב לציין שאת היישובים הבדואים הקימו ללא מקורות תעסוקה.
טלב אלסאנע: לכן הם תופסים מקום ראשון באלימות ופשיעה.
טלב אלסאנע: היה תכנון לקוי, לא התייעצו עם הבדואים.
שלום בן סלמון: אני מסכים.
שלום בן סלמון: בסוף המצגת אתה תראה שאנחנו נוגעים בכל הנקודות, אם לא ברובן.
שלום בן סלמון: אנחנו נשמח לקבל הערות ונשפר את המצגת.
קריאה: השאלה אם הבנות שנושרות מהבית הספר זה כי הן לא מצליחות או כי רוצים שהן יישארו בבית לעשות תפקידים אחרים.
שלום בן סלמון: ברגישות המתבקשת, אין בדבריי כדי להעביר ניתוח שכלי של רמת האוכלוסייה הבדואית, אלא את הנתונים שאותה אוכלוסייה גדלה בהם.
שלום בן סלמון: קטונתי מלומר האם הבדואי הוא יותר משכיל או פחות משכיל באיזשהו חתך מייצג.
רשף חן: אלה שממשיכות ללמוד לימודים יותר גבוהים, עושות את זה כנשואות?
שלום בן סלמון: חלק כן, המתקדמות יותר כן.
שלום בן סלמון: הרוב לא.
רשף חן: זאת אומרת, הן נשארות רווקות עד גיל שהוא חריג בחברה הבדואית, כדי להשלים את הלימודים.
שלום בן סלמון: כן.
שלום בן סלמון: בדברים האלה, בגלל התמורות והתהליכים שהחברה הבדואית עוברת, קשה לקבוע מסמרות.
שלום בן סלמון: אני מניח שבמשפחה מסוימת כן יהיה לחץ עליה, ואם היא התמודדה עם הלחץ היא תסיים את האוניברסיטה.
שלום בן סלמון: אם היא לא התמודדה עם הלחץ, היא תפרוש באמצע הלימודים כדי להתחתן.
שלום בן סלמון: אבל אז הבעיה עוברת לבעלה.
שלום בן סלמון: אם בעלה מסכים שהיא תמשיך ללמוד, היא ממשיכה ללמוד.
רשף חן: יש מסגרות מיוחדות שמאפשרות לנשים בדואיות נשואות להמשיך בלימודים יותר גבוהים תוך התחשבות מיוחדת במגבלות שנובעות מזה?
שלום בן סלמון: יש שלוש מכללות בנגב, בבאר שבע - אני אומר את זה בשמחה, כי זה מעיד על מגמת השכלה באוכלוסייה - שרוב הלומדים שם הם בדואים: מכללת הנגב הישנה שנמצאת בעיר העתיקה בבאר שבע, המכללה הטכנולוגית ברחוב ביאליק, ומכללת קיי סמוך לבית החולים הפסיכיאטרי בקצה השני של העיר.
שלום בן סלמון: יש שם הרבה מאוד אוכלוסייה בדואית והרבה נשים בדואיות שלומדות, אבל הרוב רווקות.
שלום בן סלמון: המקום היחיד שיש בו נשים נשואות כמגמה זה מכללת הנגב, שיש שם לימודים למבוגרים; קורסים של לימודים למבוגרים ולמבוגרות, והם עושים הפרדה של נשים וגברים.
רשף חן: בתוך היישובים הבדואים יש מכללות?
שלום בן סלמון: יש מכללת סכנין שנמצאת באל-פרעה.
שלום בן סלמון: אם אינני טועה, זאת היחידה שנמצאת בתוך ישוב, שהיא מכללה להשכלה גבוהה.
רשף חן: נשים לומדות שם?
שלום בן סלמון: זאת מכללה דתית.
שלום בן סלמון: אין לי נתונים, אבל אם לומדות שם נשים, זה בוודאי בהפרדה.
יהודית פלוטקין: לשאלתך, יש עמותה של נשים בדואיות שיושבת בתוך אוניברסיטת באר שבע, ומלוות את הסטודנטיות הבדואיות.
יהודית פלוטקין: עכשיו אנחנו עושים יחד איתן אירוע של מלגות להן.
יהודית פלוטקין: יושבת ראש הפקולטה לרפואה הכניסה בתור ניסיון כמה תלמידות בדואיות מאוד מוכשרות שלא עמדו במבחני הקבלה הפורמליים.
יהודית פלוטקין: היא הכניסה אותן לבית הספר לרפואה מתוך הנחה, שהיא מאוד הגיונית, שייתכן שהן לא עברו את מבחני הסף לא מפני שהן פחות מוכשרות מאחרות.
יהודית פלוטקין: הם עושים שם עבודה מאוד יפה.
רשף חן: זאת הנקודה שחתרתי אליה.
רשף חן: נדמה לי שבחברה מסורתית יהיה קושי להסכים לכך שאותה אישה תצא מהבית, תלך לעיר שהיא לא עיר בדואית עם הערכים הבדואיים, תיכנס לאוניברסיטה או למוסד השכלה גבוהה.
רשף חן: לעומת זאת, אם אתה יוצר מוסד להשכלה גבוהה בתוך היישוב, שכולל בתוכו את כל הערכים, אותו בעל או אותו אבא יכול הרבה יותר בקלות להסכים לכך.
רשף חן: אין עם זה שום בעיה, יש כיתות נפרדות.
רשף חן: זה הכיוון שצריך לחשוב עליו.
שלום בן סלמון: אני עובד עם האוכלוסייה הבדואית כבר כמה שנים טובות, ואני יכול לומר מעדות אישית שקודם כל האוכלוסייה הבדואית היא אוכלוסייה ככל אוכלוסייה אחרת, יש בה חכמים מאוד, יש בה גאונים ויש בה גם טיפשים.
שלום בן סלמון: אני לא ראיתי שהאוכלוסייה הזאת פחותה ביכולות הבסיסיות שלה מאשר אוכלוסייה אחרת.
שלום בן סלמון: הבעיה היא שהמדינה שלנו גדלה עם תרבות יהודית, חשיבה יהודית, חשיבה ישראלית.
שלום בן סלמון: אני רואה את זה בפן האישי שלי כי אני אחראי גם על קידום גיוס בדואים למשטרה.
שלום בן סלמון: בשלב משולב תפסנו את עצמנו ואמרנו: לא ייתכן שהבדואים נכשלים במבחני המשטרה כמעט פי שניים באחוזים מאשר יהודים, אני לא מכיר את האוכלוסייה ככזו.
שלום בן סלמון: ואז נפל האסימון, ואני שמח לומר שיש לי חלק בזה שנפל האסימון, שהבעיה היא לא ביכולת אלא בתרגום היכולת של הבדואי כי מי שכתב את המבחן הוא יהודי ישראלי שגדל בתרבות אחרת עם חשיבה אחרת.
טלב אלסאנע: זה אותו הדבר גם לגבי אחוז המתקבלים בפקולטות.
שלום בן סלמון: אלי בן-זקן ואני יזמנו פה במחוז הדרומי קורס הכנה, שבו מועמדים בדואים עוברים קורס לקראת המבחנים.
שלום בן סלמון: יש בדואים שבחיים שלהם לא ראו מחשב, כי לא היתה להם הזדמנות.
שלום בן סלמון: הרי כל חייל צה"ל בשלב כזה או אחר עובר מבחן פסיכומטרי, בדואים לא נתקלים בזה חדשות לבקרים כמו היהודים.
שלום בן סלמון: הוא מגיע למבחן פסיכומטרי, הוא פשוט נתקע כי בשבילו זה סינית.
שלום בן סלמון: בקורס אנחנו מכינים אותם לזה, וראה זה פלא - מ-25% מצליחים הגענו ל-85% במבחנים שאנחנו מכינים אותם אליהם, לא ניתן להכין לכל המבחנים.
שלום בן סלמון: הכישלונות אחרי כן הם תלויי אדם, כמו שהיהודי נכשל.
שלום בן סלמון: יש 30% גיוסים על 100% הגשות להתקבל למשטרה - ומדובר על כולם, יהודים ובני מיעוטים.