GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
ורד שי: אותה אישה תעשה חשבון נפש עם עצמה אם כדאי לה בכלל ללכת להעיד בבית המשפט, כי אולי בינתיים הדברים הסתדרו, אולי הופעל עליה לחץ מתוך המשפחה כי היא נשארת בקרבה.
ורד שי: בדרך כלל כאשר אישה הולכת להתלונן כנגד בעלה - לא רק אצל הבדואים, גם אצל יהודים - כשאישה הולכת ומתלוננת נגד הבעל, זה נראה כבגידה.
ורד שי: היא פתחה לו תיק, היא עשתה לו כתם.
ורד שי: בוודאי שזה כך כאשר מדובר באישה בדואית שחיה על חשבון אותה משפחה של הבעל.
ורד שי: כי בסך הכל ביום-יום הם עוזרים לה עם הילדים, הם עוזרים לה בפרנסה, הם בעצם מכלכלים אותה.
מיכל חנון-אחדות: מה שחשוב היום זה הקטע של התיאור.
מיכל חנון-אחדות: אני חושבת שצריך לקיים ישיבות המשך עם מכובדים שיוזמנו לירושלים, כל פעם בנושא אחר, כדי להתעמק.
מיכל חנון-אחדות: מה שאנחנו פה זה נפלא, קודם כל צריך להכיר היטב וקשה מאוד להכיר היטב ביום אחד, גם אם הוא מאוד מוצלח, ואני מאוד מודה למארגנים.
מיכל חנון-אחדות: עם זאת, יש הרבה דברים שלא נגענו בהם, כי אי אפשר בזמן קצר להעלות קונפליקט בצורה רצינית ולראות מה עושים.
מיכל חנון-אחדות: לכן אני כן מזמינה את יושבת ראש הוועדה להמשיך בישיבות המשך בנושאים מסוימים ולהתעמק בהם.
גילה גמליאל: אני מסכימה עם הגישה.
גילה גמליאל: דיברנו בהתחלה על החינוך.
גילה גמליאל: לדעתי יש חובה ללמד את כל הילדים בבתי הספר כבר מכיתה א' ערבית, וגם ללמד על התרבות הערבית, האיסלאם והאוכלוסייה הבדואית כדי שיכירו אותה.
גילה גמליאל: אחת הבעיות שלנו היא שאנחנו נמצאים בתוך אוכלוסייה מאוד מורכבת.
גילה גמליאל: אם הילדים יספגו בבית הספר גם את התפיסה, גם את ההבנה, גם את התודעה, הדברים ייראו הרבה יותר פשוטים ולא יהיה ניכור שהולך וגדל כל פעם מחדש.
מירי בקר: אנחנו הקמנו פה בנגב מרכז לשלום המשפחה הבדואית.
מירי בקר: המטרה של המרכז היא שיהיה מקום לנשים הבדואיות, לגברים הבדואית, לכל אדם במשפחה הבדואית, שאפשר יהיה לבוא לשם.
מירי בקר: זה בבאר שבע בכוונה, לא ברשות מסוימת אלא במרכז העיר.
מירי בקר: זה מקום שיש בו עובדת סוציאלית שזוגות ונשים וכל מי שמרגיש שיש לו צורך לשתף אחרים בקונפליקט, לפני שזה מגיע לרמת קונפליקט גבוהה, יכול להגיע לשם.
מירי בקר: זה גורם מתווך, כל מי שרוצה יכול לבוא למרכז הזה ולפתור את הבעיה בצורה דיסקרטית כמו שצריך ולנסות להגיע למשא ומתן, שזה אחת הדרכים שלנו להתמודד עם בעיות של מתח ושינויים וכל מה שקורה בנגב.
מירי בקר: תפקיד אחר של המקום הזה - בשיתוף של חלק מהקהילה הבדואית, אנשים מקובלים, אנחנו מחפשים מקומות ל"פסק זמן".
מירי בקר: כשאישה בדואית תצטרך איזשהו פסק זמן קצר כדי לחשוב או לראות מה אפשר לעשות במצב של מתח, היא תיקלט במשפחה בדואית מקובלת, בעזרת העמותה ומשרד הרווחה, ושם נצטרך לראות מה לעשות כדי שהיא תוכל לחזור לבית, אם היא רוצה לחזור, כדי שהיא תחזור למצב שהיא היתה בו קודם לפני שהיא עוברת למקומות שמנתקים אותה מהמשפחה והילדים, שזאת אחת הבעיות הכי קשות שיש לאישה בדואית, ולכן הן גם לא נמצאות כאן.
מירי בקר: המחיר שהן משלמות הוא כל כך גבוה, שאנחנו מרגישים שאנחנו חייבים למצוא פתרון אחר.
מירי בקר: אני מאוד מסכימה עם ד"ר עטאונה, השינוי צריך להיות באמת יחד עם הגברים.
מירי בקר: בלי הגברים לא נוכל לעשות שום שינוי.
קריאה: גם בלי הנשים לא נוכל.
מירי בקר: אנחנו צריכים לעשות את זה יחד, אנחנו צריכים לעשות את זה בצורה אחרת מכל מקום אחר בארץ.
מירי בקר: אני חושבת שהחברה הבדואית פה היא מאוד ייחודית, והניסיון שלנו פה הוא שונה מכל מקום אחר, ואנחנו נראה איך זה עובד.
מירי בקר: אני מקווה שיהיה לנו שיתוף פעולה.
רשף חן: אני רוצה לשאול את נציגת משרד המשפטים.
רשף חן: מבין שהפוליגמיה היא לא חוקית.
רשף חן: מבחינת
רשף חן: כם זה fait accompli, שמסכימים לתופעה, או שמישהו מתייחס לזה ומנסה למנוע את זה.
חבצלת יהל: זאת שאלה טובה.
חבצלת יהל: מבחינת המדינה זאת עבירה על החוק, בפועל העניין הזה כמעט ולא נאכף, במיוחד במגזר הבדואי.
חבצלת יהל: בשעתו כשניסו לאכוף את זה, היתה בעיה עם המגזר הבדואי, ניסו לעקוף את זה בדרכים שונות.
חבצלת יהל: דרך אחת לעקוף היתה לעשות גירושין קטנים.
חבצלת יהל: לפי מה שאני יודעת, צריך להגיד שלוש פעמים "מגורשת" ואומרים פעם אחת.
חבצלת יהל: זה מספיק לצורך זה שיתנו לך אישור שהאישה מגורשת, מבחינת הרשויות יש גירושין, בפועל אלה לא גירושין מבחינת הדת ולכן האיש יכול להמשיך לגור איתה.
חבצלת יהל: נוצר מצב של אנומליה - מצד אחד הוא ממשיך לגור עם האישה, מצד שני היא כאילו היתה מגורשת.
חבצלת יהל: החוק לא היה יכול להתמודד עם זה.
רשף חן: ניסיתם ללכת איתו לבית משפט?
חבצלת יהל: ניסו לטפל בזה לא במסגרת של חוק פלילי אלא במסגרת של דיני עבודה, של ביטוח לאומי.
חבצלת יהל: יש עניין של תשלום לאם חד-הורית, היא בעצם מקבלת כספים כמו אם חד-הורית כאשר היא חיה עם הבעל.
חבצלת יהל: ניסו להתמודד דרך זה, זה לא כל כך הצליח.
אחמד נסארה: אם יש הבנה ואם יש מחשבה ואם יש תוכנית לשנות את החברה, יש אפשרות לעשות זאת.
אחמד נסארה: צריך תקציבים ותוכנית עבודה קדימה.
אחמד נסארה: לגבי מעמד האישה, אם רוצים לשנות את התמונה, צריך ללכת על מקור תעסוקה.
אחמד נסארה: אם יש מקור תעסוקה, לאט-לאט העסק ישתנה.
אחמד נסארה: למשל, אצלנו בעיריית רהט היה מכרז לחמש גננות, הופיעו 220 מועמדות.
אחמד נסארה: אני משער שהיום הן לא מתפרנסות.
אחמד נסארה: כשלמדתי בבית ספר תיכון היו בסך-הכל ארבע בנות בכל בית הספר, היום ברהט בבית הספר התיכון 73% הן בנות, השאר בנים.
אחמד נסארה: המצב השתנה ומשתנה כל הזמן.
אחמד נסארה: אבל זה עומד על שני דברים.
אחמד נסארה: יש הרבה עמותות שמתעסקות בזה, יש כל כך הרבה אנשים שמתעסקים בזה, אבל כשמגיעים לתקציבים וצריך לשלם הכל קורס.
אחמד נסארה: במדינה בכלל, כשהמצב קורס, אצל החברה הבדואית זה קורס פי עשרה.
אחמד נסארה: אני כבדואי השתלבתי, אבל כשאני מסתכל אני רואה שהחברה המקופחת ביותר היא החברה הבדואית.
אחמד נסארה: גם נשים מרגישות את זה, גם גברים וילדים מרגישים את זה.
אחמד נסארה: אם מתחילים בתוכנית צריך טיפול שורש, טיפול שורש מתחיל בחינוך.
אחמד נסארה: כשחושבים על שינוי, זה מתחיל בחינוך.
אחמד נסארה: יש אצלנו בית ספר להשלמת השכלה.
אחמד נסארה: אם לשישה ילדים הלכה להשלים השכלה.
אחמד נסארה: כשאתה אומר למשרד העבודה לתת כסף להשלמת השכלה, הם אומרים שאין תקציב, צימצמו את התקציב של המשרד.
אחמד נסארה: שלום בן סלמון הוא אחד האנשים שמתעסק עם המגזר הבדואי, הוא מכיר את המגזר, את הבעיות שלו והמורכבות שלהן.
אחמד נסארה: אני חושב שהישיבה הזאת לא היתה צריכה להיות כאן, היא היתה צריכה להיות באולם אחר ולהזמין המון אנשים, המון גברים, המון נשים, כדי לשמוע את הצד השני.
שלום בן סלמון: זה דבר שעוד אפשר לעשות, אין בעיה.
שלום בן סלמון: הדיון הזה הוא פתיח.
קריאה: קודם כל צריך להתחיל את הדיון הזה כבסיס, ואחר כך נעשה משהו יותר טוב.
גילה גמליאל: מכיוון שיזם אותה שלום, אנחנו כמובן קיבלנו את ההצעה, בירכנו אותו על היוזמה וקיימנו את הישיבה כאן.
גילה גמליאל: אני רוצה לומר לך, מר אחמד נסארה, שזאת רק ישיבה ראשונה.
גילה גמליאל: עכשיו תהיה דרישה, ונארגן ישיבות נוספות - אולי באוניברסיטת בן-גוריון, אולי ברהט או בעוד מקומות.
גילה גמליאל: אני רציתי שהנציגים ממשרדי הממשלה השונים וכמובן חבריי חברי הכנסת מהוועדה יקבלו את התחושה והגירוי והרצון לעוד.
גילה גמליאל: לכן גם הגבלנו את זה בזמן.
אחמד נסארה: חברת הכנסת גמליאל, אני מכיר את הרצינות שלך, אני מברך.
אחמד נסארה: אני גם מברך את שלום וכל אלה שהגיעו והקדישו מזמנם.
אחמד נסארה: אני רוצה שתרדו לשוליים ותעשו מפגשים, תשמעו גם את הצד השני.
אחמד נסארה: יש לי בקשה אלייך שתיקחי את הנושא הזה לידיים ותמשיכי לטפל בו.
אחמד נסארה: תעמדו על כך שיהיו תקציבים.
יהודית פלוטקין: אני מאוד שמחה שאני כאן ומאוד שמחה על מה ששמעתי.
יהודית פלוטקין: אולי נראה שאנחנו חיים בתוך בועה, אבל אנחנו לא.
יהודית פלוטקין: יש שינויים, ב-1 ביוני מתחיל לעבוד ברשות גבר יועץ לעניין של המגזר הערבי.
יהודית פלוטקין: דבר שני, אנחנו מפרסמים החודש מכרז לשני חצאי משרות לנשים שתעשינה פרוייקטים עם נשים במגזר הערבי.
יהודית פלוטקין: אני רוצה להודיע את זה לכל המכובדים פה, אם יש מועמדות רציניות לתפקיד הזה - שיפנו.
יהודית פלוטקין: אנחנו נעבוד בשיתוף פעולה עם כל הגורמים שנמצאים פה בחדר.
שלום בן סלמון: יישר כוח.
גילה גמליאל: נשמע עכשיו את רבקה שקד מנציבות שירות המדינה.
גילה גמליאל: אולי בהזדמנות הזאת תאמרי לנו כמה בדואיות עובדות בשירות המדינה.
רבקה שקד: האחוז של הנשים הערביות מתוך סך הכל המוסלמים שעובדים בשירות המדינה, שהוא מאוד מאוד נמוך כפי שידוע לכולם - היתה על כך ישיבה של הוועדה - הוא בסביבות 30%.
רבקה שקד: אין לנו נתונים על בדואיות.
רבקה שקד: אותן 30% בדרך כלל עובדות בתפקידי שירותים, הרבה מהן עובדות בבתי החולים הממשלתיים בתפקידים מאוד זוטרים.
רבקה שקד: לי אישית לא ידוע על אף אישה בדואית בשירות המדינה.
רבקה שקד: בכלל, כמעט אין מקומות עבודה באזור הנגב לעובדי מדינה.
רבקה שקד: בית חולים סורוקה הוא לא ממשלתי.
רבקה שקד: מספר עובדי המדינה במחוז הדרום הוא ממש שולי.
רבקה שקד: אצל היועץ המשפטי שלנו היתה מתמחה ערבייה שנסעה כל יום מבקה אל-גרבייה לירושלים כדי להתמחות, אבל האם אתם רואים את האישה הבדואית נוסעת כל יום או עוברת דירה לירושלים או לתל אביב כדי לעבוד בשירות המדינה?
רבקה שקד: אני רוצה לומר מה הרגשתי כששמעתי את כל הדיון המעניין הזה.
רבקה שקד: לי יצא להיפגש ולשמוע הרבה נשים בדואיות שלא נמצאות כאן היום.
רבקה שקד: הן מדברות בקול אחר לגמרי, בקול מאוד ביקורתי, בקול מאוד כואב.
רבקה שקד: אלה נשים מדהימות באיכויות, במוטיבציה, בטיפוח ובמה שהן רוצות.
רשף חן: איך הן יגיבו אם תהיה אכיפה של איסור הפוליגמיה?
רבקה שקד: מה ששמענו כאן היום, גם מהמלומדים שיושבים פה, זה סוג של השלמה עם גזירת גורל, הפניית כל הביקורת למדינה - שאכן היא ראויה לביקורת אבל מצד אחר, אם אני חושבת על כמות המשאבים האדירה שנדרשת, יש כאן הביצה והתרנגולת.
רבקה שקד: ריבוי טבעי מדהים שחלקו הגדול נובע מהפוליגמיה פלוס קצבאות הילדים שהפכו בסקטורים מסוימת למכשיר לקיום וקידום.
רבקה שקד: אותו אדם שהוא פוליגמי בעצם מקבל על זה פרס, כי ריבוי הילדים שלו מאפשר לו לחיות בכבוד ולהיות מספיק חזק כלכלית, ואז לשאת עוד אישה.
רבקה שקד: מצד אחד המדינה נותנת את הכלי הזה, מצד שני המדינה לא משקיעה בדברים אחרים, מצד אחר גם כשהיא סוף-סוף תקבל את ההחלטה האמיצה להפנות יותר משאבים למגזר - כמה היא כבר תוכל להפנות כדי באמת להתמודד עם אותו ריבוי אדיר?
רבקה שקד: אצל המנהיגים, שאנחנו פוגשים אותם פה, אין קול אמין של ביקורת שאומר: חברים, משהו פה צריך להשתנות כי בכל זאת יש כאן בעיה - כל הבעיות ששלום בן סלמון הציג בסקירה שלו.
רבקה שקד: יש קונפליקטים מכל כיוון אפשרי.
רבקה שקד: אחרי כל הישיבה הזאת, אני מרגישה לא טוב, אני לא מרגישה אופטימיות, אני לא מרגישה סיכויים לפתור ולקדם.
רבקה שקד: זאת הרגשה קשה.
קריאה: את מציגה צד אחד.
קריאה: צריך לראות גם את הצד השני - שהממשלה לא מקצה שטחים.
קריאות: היא אמרה את זה.
נסאר אבו עג'ג': האנשים שדיברו אן לא נגעו במקום המסוים שבו נמצאות הבעיות.
נסאר אבו עג'ג': הם שמעו: מישהו אחראי, מישהו מטפל.
נסאר אבו עג'ג': אף אחד לא הגיע לדבר על הבעיות שלנו, על כך שעניין החינוך ירד לאפס.
נסאר אבו עג'ג': האבטלה שיש במגזר הבדואי גורמת לבעיה רצינית בינינו לבין הנשים, ויש בעיה גם בגלל שירדה קצבת הילדים.
נסאר אבו עג'ג': אין שום דבר, וזה גורם לסכסוך יום אחרי יום, וכך זה ממשיך.
נסאר אבו עג'ג': אם יש סכסוך בין האישה לבעל, ופתאום הוא נותן לה סטירה חינוכית והיא מודיעה למשטרה, פותחים תיק ובאופן אוטומטי מתלבשים על אותו בעל.
נסאר אבו עג'ג': האישה הזאת שכחה שיש לה שבעה-שמונה ילדים בבית.
גילה גמליאל: אז למה הוא היכה אותה?
נסאר אבו עג'ג': בגלל המצב.
נסאר אבו עג'ג': המשטרה מתלבשת עליו ומביאים אותו לחקירה, פותחים לו תיק.
נסאר אבו עג'ג': יש אפשרות אחרת לעזור לאותה משפחה, במקום לעצור את הבעל כך שהילדים יסבלו בבית, יישארו בלי אמא ובלי אבא ויקבלו איומים מכל המשפחות.
נסאר אבו עג'ג': אפשר לעזור בהרבה דברים ולא להגיע למשטרה שפותחת תיק, יש אנשים שיכולים לעשות סולחה בין האישה והבעל.
ורד שי: ניסינו את זה.
נסאר אבו עג'ג': אצלנו אפשר לעשות.
נסאר אבו עג'ג': אני התערבתי בעשרה מקרים כאלה, ופתרתי את הבעיות.
נסאר אבו עג'ג': שום דבר לא קרה.
עלי אל-גורעאן: אני מבקש מכל האנשים שיושבים כאן - חברי הכנסת ושאר הציבור - כשיושבים בישיבה, קודם כל אנחנו צריכים לכבד את עצמנו.
עלי אל-גורעאן: כשבן-אדם מדבר, צריך לשמוע אותו.
עלי אל-גורעאן: מי כמוכם, שהגיעו להשכלה ולהיות דוקטורים, צריך לרשום את הנקודות שהדובר טעה בהן ויש עליהן שאלות, ואחרי שהוא מסיים להתחיל לשאול אותו.
עלי אל-גורעאן: מי שנמצא פה מהפזורה זה רק אני ושייח' עקל אטרש.
עלי אל-גורעאן: שייח' אטרש יותר קרוב ליישובי הקבע, ואני רחוק-רחוק מבחינת מקום המגורים שלי.
עלי אל-גורעאן: רוב השבט שלי - שבט אל-גורען - גר ליד ערד, במקום שנקרא אל-פורעה.
עלי אל-גורעאן: אבל אני עצמי גר לפני ערד, מול כסייפה.
עלי אל-גורעאן: אתם הקדשתם את הישיבה הזאת לדבר על מעמד האישה ואיך אנחנו מקדמים את האישה.
עלי אל-גורעאן: עלו פה דברים למה אנשים מתחתנים עם ארבע נשים.
עלי אל-גורעאן: האיסלאם מרשה נשים לארבע נשים בשביל להגן על האישה שלא תהיה רווקה.
עלי אל-גורעאן: אבל מצד שני אמרו: לא כל אחד יכול להתחתן עם ארבע נשים, רק מי שנותן להן את מה שמגיע להן עד הפרט האחרון.
עלי אל-גורעאן: לזה יש חוקים ועונשים, ואף בדואי לא יכול להרשות לעצמו לזלזל באישה כשהוא נשוי לארבע נשים.
עלי אל-גורעאן: אבל אם אדבר עכשיו על כל הדברים האלה, תצטרכו לשבת אתי יומיים.
עלי אל-גורעאן: קודם כל, האישה לא מוזנחת בזה שבעלה מתחתן עם ארבע נשים, וזה לא בגלל הביטוח הלאומי.
עלי אל-גורעאן: גם לפני קום מדינת ישראל אנשים התחתנו עם ארבע נשים, זה הגיע מהאיסלאם לפני מאות שנים כדי להגן על הנשים ולא לקפח אותן, שלא יהיו זרוקות ברחובות.
רשף חן: הנשים האלה נמצאות בשטחים.
עלי אל-גורעאן: תיכף נגיע לזה.
עלי אל-גורעאן: היות שאתה חבר כנסת, תרשום את הדברים ותשאל אותי.
גילה גמליאל: גם בכנסת מותר רק לחברי הכנסת להתפרץ.
גילה גמליאל: אלה החוקים.
עלי אל-גורעאן: בואו נמשיך.
עלי אל-גורעאן: אם תיתנו לי לדבר, תאמינו לי שתחסכו בזמן.
עלי אל-גורעאן: אני אתחיל מהלימודים, מהחינוך.
עלי אל-גורעאן: הבדואיות היום מקופחות.
עלי אל-גורעאן: אני יודע שהבנות שלכן כולן לומדות עד הסוף.
עלי אל-גורעאן: אצלנו במגזר, המקום שאני יושב בו, 80% מהבנות לא מגיעות לבית הספר מסיבה אחת - כבוד המשפחה.
עלי אל-גורעאן: מי כמוכן יודע שבשביל כבוד המשפחה - ואני נגד זה - רוצים את האישה, ולא בגלל זה שהיא יצאה עם בחור.
עלי אל-גורעאן: בן-אדם שמגלה שהבת שלו הולכת ובוגדת או שהיא בורחת עם מישהו, לא בגלל זה הוא הורג אותה, אלא בגלל שהעסק מתפרסם וכל האנשים יודעים מזה.
עלי אל-גורעאן: אז מגיע כבוד המשפחה, ואז הוא או אחד האחים רוצח אותה.
עלי אל-גורעאן: היות ויש לנו "חמסה", ואני שואף לפרק את ה"חמסה" כי זה מביא רק צרות לבדואים.
שלום בן סלמון: "חמסה" למי שלא מבין זה הערבות ההדדית שדיברתי עליה קודם.
עלי אל-גורעאן: ה"חמסה" זה כמו אוטונומיה בתוך המדינה.
עלי אל-גורעאן: אספר לכם מקרה, שממש כואב הלב.
עלי אל-גורעאן: יש מורָה ומורֶה שמלמדים באותו בית ספר.
עלי אל-גורעאן: המורֶה הלך לאבא של המורָה, ביקש אותה, קנה את כל הדברים.
עלי אל-גורעאן: הגיעו האדונים עם החמסות ואמרו: המשפחה הזאת פגומה ואנחנו לא ניתן לה את הבת שלנו.
עלי אל-גורעאן: ופירקו את העניין, לצערי, בעיניי זה נראה גרוע ביותר.
עלי אל-גורעאן: עניין האלימות.
עלי אל-גורעאן: אנחנו חוששים משרשרת של שפיכות דמים, מבעיות עם הילדים, ומי שבעיניי אשם זה משרד החינוך והבדואים עצמם.
עלי אל-גורעאן: כל בדואי יכול לבקר את הילדה שלו ולשאול אותה ולדבר איתה כבן-אדם ולהגיד: "את הולכת לבית הספר, בסדר.
עלי אל-גורעאן: את מחליטה להתחתן עם איזשהו בן-אדם, אני מקבל.
עלי אל-גורעאן: אל תעשי דברים נסתרים.
עלי אל-גורעאן: תיכנסי מהדלת ותגידי לי מה את רוצה.
עלי אל-גורעאן: אני לא מחליט בשבילך, את מחליטה בשביל עצמך.
עלי אל-גורעאן: אבל אל תעשי דברים שפוגעים בכבוד המשפחה".
עלי אל-גורעאן: אנשי משרד החינוך, מה שיפתור את הבעיה של קידום ולימוד הבדואיות, זה בתי ספר שילמדו רק בנות.
עלי אל-גורעאן: שבתיכון יהיה בתי ספר נפרדים לבנות ולבנים.
עלי אל-גורעאן: אם יהיו בתי ספר שילמדו את הילדות לבד, מופרדות, בעיקר על-ידי מורות, באופן אוטומטי נקדם את האישה, נקדם את הבנות.
עלי אל-גורעאן: בסופו של דבר זה משפיע על הגברים עצמם.
עלי אל-גורעאן: כשיש בבית אמא שהיא מלומדת, היא מלמדת את הילדים שלה.
עלי אל-גורעאן: אבל כשיש אמא שלא יודעת לא לכתוב ולא לקרוא ובגלל כבוד המשפחה אבא שלה לא שלח אותה לבית הספר, או בגלל הצרות לא שלח אותה לבית הספר, זה אסון.
עלי אל-גורעאן: אתם בוודאי מסכימים עם הדברים.
עלי אל-גורעאן: בעניין הנישואים.
עלי אל-גורעאן: המשפחה שלי והמשפחה של שייח' עקל אטרש חיים ביחד מאה או מאתיים שנה.
עלי אל-גורעאן: לצערי עד היום רואים בזה פגם גדול אם אנחנו מתחתנים אחד עם השני.
עלי אל-גורעאן: יש החלטה מהחמסות שהנישואים צריכים להיות בתוך המשפחה, וזה אחד המרכיבים לכך שיש צרות במשפחה, בבית המשותף, בחיי הנישואים.
עלי אל-גורעאן: מחליטים בשבילם.
עלי אל-גורעאן: אומרים: "את הבת שלך אל תחתן בחוץ, הבת שלך צריכה להתחתן קודם כל בתוך המשפחה שלנו".
עלי אל-גורעאן: ואז יש צרות.
גילה גמליאל: מי זה החמסות האלה?
שלום בן סלמון: רבותיי, מילונאות קצרה.
שלום בן סלמון: חמסה זה ערבות הדדית של חמישה דורות מאב קדמון.
שלום בן סלמון: לכן זה נקרא חמסה, זה כמו יד של חמש אצבעות.
שלום בן סלמון: יש ערבות הדדית של חמישה דורות קדימה - החתונה היא קודם כל בתוך החמסה.
שלום בן סלמון: אומרים: "הבת קודם כל לבני דודיה".
שלום בן סלמון: אם בני דודיה לא רוצים להתחתן איתה, שוק הנישואים פתוח לאחרים.
גילה גמליאל: מפאת קוצר הזמן נמשיך את השיח בסיור ובארוחת הצהריים.
גילה גמליאל: רפ"ק שלום בן סלמון יסכם.
שלום בן סלמון: אני מודה לכל מי שהגיע לכאן.
שלום בן סלמון: אני מתנצל על ההתפרצות שלי, סלימאן אבו-חמיד, היא לא היתה במקום.
שלום בן סלמון: יש חשיבות לשמוע את כולם ואת כל הדעות.
שלום בן סלמון: אני מודה גם לחברי הכנסת ובראשם ליושבת-ראש הוועדה, שהסכמתם לבוא לכאן ולשמוע בקצרה.
שלום בן סלמון: סלימאן אמר דבר נכון מאוד שהוא מאוד חשוב רק לא הובן נכון ולכן היה כעס.
שלום בן סלמון: במגזר הבדואי לא היה מקרה אחד שבעל רצח את אשתו.
שלום בן סלמון: וזה בגלל הערבות ההדדית, כי אם הוא רוצח את אשתו יש לו בעיה עם אבא שלה.
שלום בן סלמון: מי רוצח את הנשים?
שלום בן סלמון: האבא, בני-הדודים שלה, האחים שלה, כדי למחוק את החרפה.
גילה גמליאל: כמה מקרים כאלה יש?
קריאה: בודדים.
שלום בן סלמון: יש מקרים כאלה, אני לא יודע אם הם בודדים.
שלום בן סלמון: רבותיי, אני חושב שרצח הוא רצח הוא רצח, וגם מקרה אחד הוא איום ונורא.
שלום בן סלמון: אשר לדברים שאמרה מירי בקר - אני יחד עם אלי בן-זקן וורד שי, נמצאים כרגע בעיצומו של תהליך של הקמת מודל פתרון אלמ"ב (אלימות בין בני-זוג) קל.
שלום בן סלמון: אנחנו מנסים להגיע למודל יחד עם הפרקליטות.
שלום בן סלמון: זה אומר שכשיש תלונה של אישה על מקרה קל של אלימות, מנסים למצוא פתרון.
גילה גמליאל: כדאי להתחיל את זה מהאלימות המילולית.
גילה גמליאל: אני רוצה להעביר את רשות הדיבור ליועצת המשפטית של הוועדה על מנת שתעשה סקירה כללית על הצעת החוק, איך התחלנו, לאן הגענו, מה היו המכשולים, השינויים והתוספות מהקריאה הראשונה ועד היום.
הלית מגידו: אני אחזור על דברים שנאמרו בישיבות הקרבות.
הלית מגידו: חוק עבודת נשים קובע בסעיף 9א שמעסיק לא יפטר עובדת שהיא בהריון.
הלית מגידו: קיים חריג אחד שקובע כי המעסיק כן רשאי לפטר עובדת בהריון אם הוא מקבל היתר משר העבודה והרווחה, שר התמ"ת היום.
הלית מגידו: הסעיף ממשיך וקובע כי השר לא יאשר את הפיטורין ולא ייתן את ההיתר אם הוא סבור שהפיטורין קשורים להריון.
גילה גמליאל: לאור ריבוי מקרי פיטורי נשים, הגשתי הצעת חוק שמדברת על כך שהמעסיק יוכל לפטר נשים רק במידה והוא קיבל את ההיתר מראש.
הלית מגידו: זה נבע מתוך המצב בשטח בו בהמון מקרים ההיתר לא ניתן מכאן והלאה, אלא ניתן רטרו-אקטיבית, וזה על ידי הממונה, גברת רקובר.
הלית מגידו: המטרה המקורית של הצעת החוק של חה"כ גמליאל היתה, שהיתרים לא יינתנו רטרו-אקטיבית.
הלית מגידו: כאשר ההצעה הונחה על שולחן הכנסת, הממשלה דנה בהצעת החוק, ועמדתה היתה שלא ראוי לקבוע איסור מוחלט על מתן היתר רטרו-אקטיבית ויש לשקול שיקולים שונים במסגרת השאלה של מתן היתר רטרו-אקטיבי.
גילה גמליאל: לדוגמא, אם בעל עסק פשט את הרגל, הוא לא יוכל לקבל את ההיתר מראש אלא רק בדיעבד.
הלית מגידו: או במקרה בו העובדת מעלה בכספים של המעביד.
הלית מגידו: הוא מפטר אותה במקום, הוא לא רוצה שהיא תהיה במקום, ולכן רק לאחר שהוא פיטר אותה הוא פונה למשרד התמ"ת.
הלית מגידו: הצעת החוק שגובשה בדיונים האחרונים קובעת את הכלל לגבי תחילת תוקפו של ההיתר.
הלית מגידו: הכלל הוא, כפי שמופיע ברישא של סעיף 9ב, שלא יינתן היתר לגבי התקופה שקדמה ליום מתן ההחלטה.
הלית מגידו: אנחנו לוקחים את המועד המאוחר ביותר למועד שבו שר התמ"ת מחליט לתת את ההיתר.
הלית מגידו: עם זאת, ייתכנו מצבים בהם ההיתר יינתן באופן רטרו-אקטיבי.
הלית מגידו: אנחנו מדברים על 3 סיטואציות עיקריות.
הלית מגידו: הסיטואציה השנייה היא סיטואציה שבה יתקיימו נסיבות חמורות שבהן לא יהיה זה צודק לתת את ההיתר רק באותו שלב מאוחר להחלטה, כמו במקרה בו העובדת מועלת.
הלית מגידו: שכחתי לציין, כי כל שלוש הסיטואציות מוטלת חובת ההוכחה על המעביד.
הלית מגידו: העובדת לא תצטרך להוכיח כי המעביד לא ידע, אלא המעביד יצטרך להוכיח זאת.
נועה וגנר: בכל מקרה, זה גם נתון לשיקול דעת.
נועה וגנר: גם אם מתקיימת כזו נסיבה, זה עדיין לא אומר שיינתן היתר רטרו-אקטיבי.
נועה וגנר: עדיין יופעל שיקול דעת לגבי כמה ללכת רטרו-אקטיבית ואם בכלל.
הלית מגידו: אנחנו שינינו גם את הניסוח.
הלית מגידו: בהתחלה אמרנו כי ההיתר יינתן בצורה רטרו-אקטיבית על פי נסיבות חריגות.
הלית מגידו: אחר כך התחלנו את הסעיף בכלל כי לא יינתן היתר רטרו-אקטיבי, אלא במקרים החריגים הללו, ורק אם השר או הממונה החליטו על כך.
גילה גמליאל: בפועל, היום נשים רבות בהריון מפוטרות.
גילה גמליאל: בחוק הקיים הים אין כלל מגבלות.
גילה גמליאל: השר יכול לקבוע מה שהוא רוצה ולתת את ההיתר מתי שהוא רוצה.
גילה גמליאל: היום אין שום הגנה לאישה בהריון, במובן של צמצום שיקול הדעת.
גילה גמליאל: היום הממונה היא הגברת מקובר, אבל מחר יכולה להיות ממונה אחרת והכל יהיה תלוי בשיקול הדעת ותפיסת העולם של הממונה.
גילה פינקלשטיין: אני רוצה לברך את חה"כ גמליאל, את עו"ד הלית וארגוני הנשים על החוק.
גילה פינקלשטיין: זהו חוק נהדר וחשוב.
גילה פינקלשטיין: מיד כאשר נכנסתי לכנסת הגשתי הצעת חוק בנושא.
גילה פינקלשטיין: כאשר דיברו על חיילי מילואים ואמרו כי כאשר חייל חוזר ממילואים אסור לפטרו במשך חצי שנה ורצו להוסיף כמה חודשים, אני מיד חשבתי על החיילות, נשים בהריון.
גילה פינקלשטיין: אני גם חשבתי שצריך להאריך את התקופה בה אסור לפטר אישה שחוזרת מחופשת לידה.
גילה פינקלשטיין: הגשתי בקשה להארכת את התקופה וזה לא עבר.
גילה פינקלשטיין: כאשר שאלתי למה, הם אמרו לי למה את מכבידה כל כך על המעסיק.
גילה פינקלשטיין: האם יש סיכוי לדבר הזה?
רבקה מקובר: עד היום לא ראיתי בפועל את התועלת שמביאה התקופה של 45 יום שלאחר חופשת הלידה, בה לא ניתן לפטר את העובדת.
רבקה מקובר: אני חושבת שהדברים שעומדים מנגד הם לא פחות חשובים.
רבקה מקובר: אנחנו נתקלים בסיטואציות שבהן יש צמצומים והמעביד רוצה לפטר עובדת, אבל בגלל היותה בהריון הוא מוכן לסחוב עוד כמה חודשים.
רבקה מקובר: בהרבה מקרים המעביד אומר, מדוע אני אמשיך להעסיק את העובדת עד סוף ההריון, אם אחר כך אני צריך להמשיך ולהעסיק אותה עוד 45 יום?
רבקה מקובר: לכן, יש הרבה יותר רצון לפטר נשים בתקופת הריון, בסיטואציות שאולי לא היו מגיעות לידי בקשה.
רבקה מקובר: אכיפת חוזה עבודה הוא דבר לא טוב.
רבקה מקובר: הוא לא דבר שנחנו משתמשים בו לעיתים קרובות.
רבקה מקובר: צריך להשתמש באמצעי הזה בצורה הכי מינימלית שיש ולתת יותר הגנות, כמו ההגנה הזו שהיא הגנה מצוינת.
רבקה מקובר: היום, בתקיפות בבתי הדין לעבודה, הדבר הכי חם הוא הטענה של המעבידים מדוע הם לא קיבלו היתר רטרו-אקטיבי.
רבקה מקובר: מה שיש פה זה חינוך המעביד שלא יכול לעשות מה שהוא רוצה, אלא ללכת לפי החוק.
גילה פינקלשטיין: יש בכך הגיון.
נועה וגנר: המעביד באמת מפחד מהתקופה של ה-45 יום ואומר כי זה עולה לו הרבה כסף.
רבקה מקובר: רוב המעבידים לא מחזירים את הנשים לעבודה, אלא משלמים להן על התקופה הזו של 45 יום.
הלית מגידו: בהמשך לדברים של גברת מקובר, אני רוצה לספר לך, חה"כ פינקלשטיין, כי חה"כ גמליאל מובילה בשיתוף על חה"כ רשף חן ניסוח של הצעת חוק בניסיון להשוות בין מעמדם של חיילי מילואים לנשים בהריון, מתוך תקווה שאולי הנוסח שיגובש יהיה קצת יותר בשל.
הלית מגידו: זה בעקבות הצעת חוק שנשלחה לחה"כ גמליאל על ידי ארגוני הנשים.
הלית מגידו: הצעת החוק של השדולה היתה מאוד מצומצמת ואנחנו מנסים להרחיב אותה.
הלית מגידו: אולי תרצי להצטרף כחותמת.
גילה פינקלשטיין: אני אצרף גם את ההצעה שלי.
גילה גמליאל: אני רוצה לשמוע את ארגוני הנשים.
הלית מגידו: אני רוצה רק לציין, כי חברי הכנסת של מר"צ ביקשו להגיש שתי הסתייגויות לדיבור.
הלית מגידו: אני אמרתי להם כי הסתייגויות לשם דיבור זה דבר מקובל, ובלבד שגם יו"ר הוועדה תקבל זמן דיבור מעבר לנאום הצגת החוק.
הלית מגידו: רציתי להציע כי אם בסופו של דבר מר"צ תקבל הסתייגות לשם דיבור, אולי גם חה"כ פינקלשטיין תרצה לשוחח על הנושא הזה.
אודליה לוי-אטינגר: אני אמרתי כבר בעבר ואני אומר גם היום, כי התיקון הזה מדיר שינה מעיני.
אודליה לוי-אטינגר: אני מאוד מתלבטת ושואלת את עצמי, האם התוצר שהועבר אלינו אתמול הוא לא יותר גרוע מהתוצר הקיים.
אודליה לוי-אטינגר: אני רוצה להצביע על שני דברים שאולי אם נתקן אותם, אז אני לא אחשוב כך.
אודליה לוי-אטינגר: המצב המשפטי הקיים היום, לפי פסיקת בתי הדין לעבודה וגם על פי הדרך בה נוהגת הגברת מקובר בהחלטותיה, העובדה שהמעביד לא ידע שהעובדת בהריון לא נותנת לו היתר אוטומטי.
אודליה לוי-אטינגר: כלומר, יש מצבים שבהם המעביד הוא תם לב, אין מחלוקת שהוא לא ידע על ההריון, ולמרות זאת הגברת מקובר אומרת כי היא מוצאת לתת הגנה בגלל הסיטואציה המיוחדת של אישה בהריון.
אודליה לוי-אטינגר: החשש שלי הוא, שהתיקון הזה, כפי שהוא מנוסח, מרע את המצב ולא יאפשר לתת את ההגנה הזו.
גילה גמליאל: בגלל זה שינינו את המילה ל"רשאי".
אודליה לוי-אטינגר: אני חושבת שזה יפתח פתח לתקיפות כנגד הגברת מקובר מצד מעסיקים, תקיפות שבית הדין יצטרך לקבל אותן כי המחוקק אמר את דברו.
אודליה לוי-אטינגר: בעבר עלתה השאלה, מהי התקופה שבה היא צריכה להודיע על היותה בהריון.
אודליה לוי-אטינגר: לא יעלה על הדעת שהיא אחרי חצי שנה תתקשר ותגיע למעביד כי היא היתה בהריון.
אודליה לוי-אטינגר: אני הצעתי שניקח כהגדרה של זמן סעיף מחוק הודעה מוקדמת לפיטורין והתפטרות, שעושה קורלאציה בין הותק של עובד לבין הקופה של סיום היחסים, חצי שנה זה חודשיים ומשנה והלאה זה חודש.
אודליה לוי-אטינגר: אני הצעתי אם העובדת במסגרת התקופה הזו אומרת כי היא בהריון, אזי היא זכאית להגנה גם אם המעביד לא ידע שהיא בהריון.