GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
רבקה שקד: צריך יותר מעורבות של היוהל"ן לא רק ברמת החשיבה וההסברה, אלא צריך שמישהי תהיה בחזית, וצריכות להיות לה גם סמכויות לשיפור.
רבקה שקד: אז יש סיכוי שיהיו יותר תלונות, והן יטופלו בצורה יותר פרודוקטיבית, ואז יש סיכוי שהתופעה תלך ותצטמצם.
אורנה לוי-ששון: בחודשים האחרונים ראיינתי מעל 60 פקידות בפגישה אישית, לא בטלפון ולא בכתב.
אורנה לוי-ששון: מהשיחות איתן אני מתרשמת שהן מוטרדות פחות.
אורנה לוי-ששון: אני הופתעתי מהמספר העצום של פקידות שאמרו שלא רק שלא הוטרדו, אלא שלא שמעו בכלל על הטרדה מינית, למשל, חיילות בקרייה.
אורנה לוי-ששון: אבל כששאלתי אותן למי היו פונות אם היו מוטרדות, לא היה להן מושג, וזה היה גורף.
אורנה לוי-ששון: חוץ ממטה של חיל האויר בקרייה ששם היה להן מאוד ברור למי לפנות, במטה חיל הים – בבניין ליד – לא היה להן מושג, לבנות בצאלים לא היה מושג, לבנות שהגיעו מאוגדה 162 לא היה מושג, ולכן רובן אמרו שהיו פונות למפקד הישיר.
אורנה לוי-ששון: שאלתי, ומה אם הוא המטריד?
אורנה לוי-ששון: לא היה להן מושג.
אורנה לוי-ששון: אני מאמינה לך שהן מקבלות את הכרטיס המנוילן ומכתבים, אבל זה לא מספיק.
אורנה לוי-ששון: שאלתי אם אין להן מכתב בשירותים, אמרו שהן לא ראו ולא יודעות.
אורנה לוי-ששון: אז צריך ליידע אותן יותר.
אורנה לוי-ששון: דבר נוסף, אם יש אתרים שאנחנו יודעים שהם נגועים בהטרדה מינית יותר ממקומות אחרים, האם אתן מטפלות בזה, האם יש דרך לטפל בזה?
אורנה לוי-ששון: אני אומרת את זה בפורום סגור: בצאלים היה ברור שזה הרבה יותר בולט ובוטה מאשר בכל הבסיסים האחרים.
אורנה לוי-ששון: אני נתקלתי במהלך היום עם פקידות מחמישה בסיסים, היה בסיס אחד שהיה ברור שזה אתר חם לעומת מקומות אחרים שזה פחות.
אורנה לוי-ששון: האם אפשר לאתר מקומות כאלה ולעשות תיקונים מקומיים?
אורנה לוי-ששון: נקודה נוספת שהעלתה אלה גרא, איך הן יכולות לדעת שהן אלה שלא ייפגעו?
אורנה לוי-ששון: איך אפשר להבטיח להן את זה?
אורנה לוי-ששון: זו בעיה שקשורה לכל שוק העבודה.
אורנה לוי-ששון: הנקודה החשובה ביותר: הסיבה שבקרייה לא שמעתי על הטרדות מיניות היא כי קצינים מודעים לעניין ומפחדים על הקריירה שלהם.
אורנה לוי-ששון: אחרי ניר גלילי ואיציק מרדכי קצינים מפחדים, ואנחנו שמחות שכך.
אורנה לוי-ששון: מי שלא מפחד וממשיך להטריד זה התרבות הכללית של הצבא.
אורנה לוי-ששון: התרבות הכללית של הצבא היא תרבות מטרידה.
אורנה לוי-ששון: אני אספר לכם סיפור שהגיע אליי לפני שבוע מקרוב משפחה שהתגייס לנח"ל.
אורנה לוי-ששון: הוא התקשר אליי שבוע לאחר גיוסו, הוא היה עדיין בטרום טירונות, אפילו עוד לא התחילה טירונות.
אורנה לוי-ששון: הוא אמר שמפקד הפלוגה העמיד שתי פלוגות ביחד, עברה חיילת והוא אמר: "בואו אני אלמד אתכם משהו חדש: אני צועק "מי זאת", אתם עונים "זאת זונה, בואי בואי למסייעת, אני אפתח לך את התחת".
אורנה לוי-ששון: עשה להם סיבוב מזורז בבסיס, וכל פעם שראו חיילת הם צעקו לה את זה.
אורנה לוי-ששון: פתאום ראו ארבע בנות, הם התחילו לצעוק, אז הוא אמר שארבע בנות ביחד זה מסוכן.
אורנה לוי-ששון: בשלב מסוים, אחד החיילים אמר: "המפקד, זו לא הטרדה מינית?
אורנה לוי-ששון: " הוא אמר: "לא.
אורנה לוי-ששון: בצבא מותר".
אורנה לוי-ששון: אני העברתי את זה לזהבה גלאון שהעבירה את זה לשר הביטחון, ושלשום קיבלנו תשובה שהם מתייחסים מאוד ברצינות, ואכן נמצא מ"כ אחד שצעק את הצעקה הזאת, הוא הודח מתפקידו, והנושא נתפס כמטופל.
אורנה לוי-ששון: התרבות לצעוק כך או גדוד שלם של חיילים רואה חיילת שלא מכירים וצועק לה:"רוצים לזיין", זאת תרבות כלל צבאית.
אורנה לוי-ששון: זה קשור לאוירה סקסיסטית.
אורנה לוי-ששון: זאת תרבות שמלמדת חיילים שככה מותר להם להתנהג, ובהמשך הם יובילו את ההתנהגות הזאת גם ברמה של אחד על אחד וגם ברמה קולקטיבית.
אורנה לוי-ששון: כשצועקים לחיילת "את זונה", היא נפגעת לא פחות מאשר הוא נוגע בה אחד על אחד.
מרי חדאייר: זו פגיעה קשה מאוד.
גלי עציון: זה השלב הראשון.
גלי עציון: בשלב השני הוא נוגע בה אחד על אחד.
רבקה שקד: התגייס קרוב שלה, אחרת זה היה ממשיך.
רבקה שקד: במקרה בא קרוב שלה עם חינוך טוב---
אורנה לוי-ששון: זה גם ימשיך באותו בסיס, כי רק אחד הודח.
אורנה לוי-ששון: לא נעשתה הסברה קבוצתית לכל המפקדים שם ולסגל.
אורנה לוי-ששון: הם למדו את זה מהמפקד.
אורנה לוי-ששון: למה הם מרגישים שמותר להם להתנהג ככה?
אורנה לוי-ששון: כי זאת התרבות הארגונית של גדודי החי"ר בכלל ושל הבסיס הזה.
מרי חדאייר: בעקבות הדברים שהעלתה אלה להקים גוף, אני חושבת שמיותר להקים גוף נוסף; מאחר שאנחנו ברשות עוסקות גם בתיאומים בין משרדים וגופים שעוסקים בתחום אני אשמח מאוד אם אפשר יהיה לכנס את כולם ולנסות לקדם את הנושא.
עינת בר-אילן: הועלו טענות נגד בית-דין.
עינת בר-אילן: בבית יושבים גם שופטים מקצועיים וגם שופטי צה"ל הדיוטות.
עינת בר-אילן: נאמר במפורש בפקודות הצבא שדין משמעתי ועברות מין ייעשה רק על-ידי אלוף משנה שהוא משפטן או שהוא בעל הכשרה משפטית שקיבל את ההכשרה זלו מידי הפרקליט הצבאי הראשי.
גלי עציון: זה מישהו שקיבל הכשרה מיוחדת.
עינת בר-אילן: במסגרת יום עיון בבית ספר למשפט צבאי מקיימים הרצאות גם על דיני ריאיות, גם על משפט פלילי.
עינת בר-אילן: הכתובת צריכה להיות ברמה נמוכה יותר ממה שהיא נמצאת היום; זאת ההצעה שלנו ליוהל"ן.
עינת בר-אילן: חשיבות היידוע של מתלוננת היא אולי חשובה למתלוננת, אבל החשיבות שלה היא שולית בראייה הכללית.
עינת בר-אילן: בראייה הכללית חשובה יותר מטרת ההרתעה הכללית: הפרסום בעיתון על אל"מ שהטריד.
סוזי יוגב: העובדה שאנחנו יכולים לשוחח על הדברים האלה ולשים אותם על סדר היום מעידה על חוזקו ועל חוסנו של הצבא.
סוזי יוגב: אסור להתעלם מכך שאף ארגון במדינה לא עושה את מה שצה"ל עושה.
סוזי יוגב: אני מקבלת את כל ההערות, אנחנו מוקיעים את התופעה הזאת, יש עוד כברת דרך ארוכה לעשות.
סוזי יוגב: חלק ניכר מהיכולת לטפל בזה הוא דיווח, ואנחנו רוצים למנוע חוסר מודעות, ולכן חשיבות ההסברה היא קריטית לנו.
סוזי יוגב: יש פקודת מטכ"ל שמחייבת קיום הסברה מינית פעמיים בשנה; זה נבדק בביקורות מטכ"ליות.
סוזי יוגב: פקודת מטכ"ל קיימת בצה"ל משנת 79' הרבה לפני החוק להטרדה מינית במדינת ישראל.
סוזי יוגב: להתנהג אל אישה כאל זונה, תלוי באיזה בית אתה גדל.
גלי עציון: זה סוג האירגון.
סוזי יוגב: זה גם סוג האירגון, אבל לא רק.
סוזי יוגב: זה גם מכלול שלם של אנשים.
סוזי יוגב: ובסופו של דבר הבבואה של החברה הזאת, של העם הזה, של מי מגיע לשירות.
גלי עציון: את מוצאת את זה גם בצבאות אחרים, מה שאומר שיש קשר.
סוזי יוגב: הצבאות האחרים הם צבאות מקצועיים, לא צבא העם.
סוזי יוגב: אין אפשרות בתהליך של שלושה או חמישה שבועות של טירונות לעשות סוציאליזציה ולשנות חינוך של 20 שנה.
סוזי יוגב: לקחנו את זה למקום מוקצן.
סוזי יוגב: באחריות רבה אני אומרת: יש כתובת לחיילת, יש לה למי לפנות, ויש מפקדים שמטפלים בהם; לא בהרבה אירגונים מפקד שמלטף ומעסה את גבה של חיילת מגיע לבית דין.
סוזי יוגב: גם לא בשירות הציבורי.
סוזי יוגב: צריך לשים את הדברים בפרופורציות הנכונות, כי נראה לי שלקחנו את זה קצת לקצה.
סוזי יוגב: אני מקבלת את ההערות, אבל בואו לא נשפוך את התינוק עם המים.
גילה גמליאל: הוועדה לקידום מעמד האישה קוראת לשר הביטחון ולרמטכ"ל להוקיע את תופעת ההטרדה המינית מצה"ל.
גילה גמליאל: ניתן לפרוס מספר דרישות ואתן תאמרו אם אתן רוצות להוסיף משהו.
קריאות: לטפל או ללוות?
גילה גמליאל: לטפל וללוות את החיילות, כמובן; להגדיל את מערך ההסברה על חומרת ההטרדה המינית גם לחיילות, ולא פחות חשוב לחיילים כדי למגר את התופעה.
גילה גמליאל: יש מישהי שרוצה להוסיף משהו על הדברים שאמרתי כאן?
אסנת פיכטלברג: חשוב שכל המחקרים יפורסמו בעיתונות.
אסנת פיכטלברג: כשאנחנו עסקנו בנושא וניסינו למצוא חומר, כמעט לא מצאנו.
גילה גמליאל: זה חלק ממערך ההסברה.
גילה גמליאל: תודה לכולן.
גילה גמליאל: כינסנו את הישיבה הבוקר כדי להראות שאנו כאן
גילה גמליאל: על-מנת לנסות לתת מענה לכל אותן מצוקות שקשורות בנושא האפליה של נשים עם מוגבלות.
גילה גמליאל: לאחר שאתמול נפגשתי עם נציגי "בזכות", וניסינו למקד את הבעיות שקשורות באפליה נתמקד, מצאנו לנכון להתמקד בנושא המצוקות סביב הבריאות ונגישות בריאות האישה.
גילה גמליאל: תוצג לנו היום פרזנטציה על-ידי המרכז, אחר-כך נשמע את נציגי המשרדים השונים, ונראה איך ניתן להגיע למסקנות קונקרטיות יותר בנושא.
נילי ברויאר: אספר בקצרה על ארגון "בזכות" שהוא האבא של הפורום.
נילי ברויאר: הארגון קיים כעשור, ופועל לזכויות האדם של אנשים עם מוגבלות בכל תחומי החיים.
נילי ברויאר: מדובר באנשים עם סוגי מוגבלויות שונים; פיזית, חושית, שכלית ונפשית.
נילי ברויאר: אחת מגולות הכותרת של הארגון היא חוק שיוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, שהוא פעל לניסוחו ולקידומו בכנסת.
נילי ברויאר: חצי ממנו כבר קיים, והחצי השני נמצא בשלבי חקיקה.
נילי ברויאר: באג'נדה יש ניסיון להכיל מעבר לאנשים עם מוגבלות גם נשים עם מוגבלות באופן ספציפי, מתוך הידיעה שהן נמצאות במצב ייחודי, ושיש צורך להתייחסות מיוחדת אליהן ספציפית.
נילי ברויאר: נשים כאלה עוברות אפליה כפולה בגלל הסטטוס של הנשים, ולכן מצבן חמור.
נילי ברויאר: הייחוד של הפורום הוא גם בצורות ארגונו; הוא מורכב מ60- נשים עם סוגי מוגבלויות שונים, שפועלות לצורך קידום זכויותיהן ומצבן.
נילי ברויאר: הן עצמן קובעות את מסלולן ואת הדרך שבה השינוי יתרחש, ולא מדובר בהכתבה מלמעלה.
נילי ברויאר: הן קובעות את דרכן.
נילי ברויאר: נשים מופלות בתחום התעסוקה יותר מנשים ללא מוגבלות וגברים עם מוגבלות, ובעניים זה ניתן גם לראות את הדברים מספרית.
נילי ברויאר: ממצאים מחו"ל ומהארץ מראים שאבטלה של נשים עם מוגבלות גבוהה מאשר בשתי הקבוצות האחרות, שהשכר שהנשים האלה מקבלות נמוך יותר, ושהעוני בקרבן רב יותר.
נילי ברויאר: נתונים מהעולם: הסבירות שגברים יועסקו גדולה פי שניים מאשר נשים עם מוגבלות: 42% גברים מול 24% נשים.
נילי ברויאר: 30% מהגברים עם מוגבלות מוחזקים במשרה מלאה לעומת 12% בלבד מהנשים.
נילי ברויאר: במשרה מלאה הן משתכרות 56% לעומת שכרם של גברים במצבן.
נילי ברויאר: כל זה מוכיח שמצב הנשים חמור יותר, ושיש צורך בהתייחסות ספציפית אליהן - גם במצב הנוכחי של המשק - כדי ליצור מעמד שווה במעגל העבודה.
נילי ברויאר: התחום השני הוא האלימות; נשים עם מובלות עוברות אלימות פיזית, מינית ורגשית בשיעור גבוה בהרבה לעומת נשים ללא מוגבלות.
נילי ברויאר: כיום חסרה מודעות לנושא כמו גם הידע המקצועי בטיפול באותן נשים.
נילי ברויאר: מערכות הרווחה לא מיומנות לתת ייעוץ ותמיכה לנשים עם מוגבלות שפנו אליהן.
נילי ברויאר: בנוסף, לא תמיד הן מיידעות את הנשים, שניתן לפנות אליהן.
נילי ברויאר: כך, למשל, חומר בברייל, שלא קיים במרכזי סיוע.
נילי ברויאר: זאת רק דוגמה, והתופעה היא הרבה יותר רחבה.
נילי ברויאר: מערכות משפטיות ומשטרתיות לא ערוכות לביצוע חקירת נשים כאלה, וכשהתוקף כבר עומד למשפט, הוא לרוב מזוכה מחמת הספק במקרים כאלה בגלל מחסור בהתאמת ראיות.
נילי ברויאר: לכן יש בארגון "בזכות" פרוייקט, שבו אנו מייעצים ומספקים את הידע שניתן לספק לאותן נשים עם מוגבלות שכלית שהותקפו.
נילי ברויאר: אגב, יש לכך תוצאות טובות מאוד בשטח.
נעמה לרנר: הנושא שבו רצינו להתמקד הוא התחום של בריאות נשים עם מוגבלות, אך אני רוצה לדבר בכמה מילים על מרכז הליווי של ארגון "בזכות", שמטפל באנשים ובנשים עם כל סוגי המוגבלויות - בעיקר נפשית ושכלית - שעברו אלימות או תקיפה מינית; המרכז מלווה אותם מרגע תחילת החקירה עד סוף המשפט.
נעמה לרנר: הוא פעיל כשנה, יש בו מספר לא מבוטל של נשים והרשעה אחת לזכותו.
נעמה לרנר: מגיעים בעיקר אנשים עם מוגבלות שכלית ונפשית, שהגיעו לחקירה במשטרה - חלק מהתיקים נמצאים בבית המשפט, וחלק מהם עומדים להיסגר – ומסתבר, שלא נערך משפט הוגן, בגלל שנשים אלה לא מצליחות להעיד בצורה רגילה.
נעמה לרנר: חוקרים רבים לא יודעים איך לחקור נשים עם פיגור קשה, למשל, הם לא יודעים כיצד להוציא מהן את העדות כמו שצריך, ואז אנו נקראים לחקירה, מגיעים לשם, ומנגישים את שאלות החוקר לנחקרת כך שהיא תוכל להבין.
נעמה לרנר: בשלב המשפט אנו כותבים חוות דעת על ההתאמות שדרושות לעדה עם מוגבלות; למשל, שלא תעיד בפני הנאשם, שיעיד במקביל לה עד מומחה, שיספר על המוגבלות שלה, שיעיד מה אומרת המוגבלות שלה, איך ניתן לחקור אותה במהלך המשפט חקירה ראשית ונגדית באופן שיהיה הוגן כלפיה, שהיא לא תישאל שאלות שהיא אינה מבינה או באופן שהיא לא מבינה.
נעמה לרנר: לפעמים שאלה שמורכבת משתי שאלות יכולה להיות מורכבת מדי עבור אשה עם מוגבלות שכלית.
נעמה לרנר: כך גם שאלות שקשורות במרחב, במיקום ובזמנים מסוימים עלולות להוות בעיה.
נעמה לרנר: התיק הראשון שבו הגענו להרשעה היה בעניין בחור שתקף נערה עם מוגבלות שכלית משמעותית, והלך למשפט הזה בצורה שחצנית – היה לו ברור שהיא לא תוכל להעיד בכלל.
נעמה לרנר: ליווינו אותה מתחיל החקירה, וכתבנו חוות דעת מקצועית, שבה דרשנו שהיא תעיד שלא בפניו, כמו גם אוסף של התאמות, שבית המשפט עמד לקבל כדי שהיא תוכל להעיד.
נעמה לרנר: התוקף ראה שהוא עלול להיות מורשע, והעדיף להודות וללכת לעסקת טיעון.
נעמה לרנר: הוא קיבל שנתיים מאסר, ומבחינתנו, זה הישג.
נעמה לרנר: הבחור למד שאנו לא מוותרים.
נעמה לרנר: בזה חשיבות מרכז הליווי.
נעמה לרנר: מספר הטלפון שלנו הוא 6521308-02.
נילי ברויאר: אני רוצה להציג נתונים מהעולם; שכיחותה של התעללות בנשים עם מוגבלות גבוהה פי שניים מאשר אצל נשים ללא מוגבלות, ובשני מחקרים נמצא כי מחצית מהנשים עם מוגבלות שהיו קורבנות, חוו תקיפות מיניות עשר פעמים או יותר.
נילי ברויאר: במקרים של נשים עם מוגבלות, לרוב מדובר באנשים מוכרים - חברים של המשפחה, משפחה ומטפלים.
נילי ברויאר: לכן יש קושי לזהות ולשנות את ההתעללות, ויש להיות ערים לעניין.
נילי ברויאר: התחום השלישי של האפליה הוא תחום הבריאות; אנו עוסקים בחוסר נגישות של שירותי בריאות האישה אצל נשים עם מוגבלות.
נילי ברויאר: מדובר לא רק בנגישות של המבנה אלא בנגישות רחבה יותר, שתקפה לכל סוגי המוגבלויות שהזכרתי.
נילי ברויאר: אנו מחלקים את זה לארבעה תחומים; נגישות המבנה; נגישות הציוד; בתחום זה אספר, שכרגע, רוב הכיסאות הגניקולוגיים לא מאפשרים עלייה או ירידה, וכך נשים עם מוגבלות פיזית זקוקות לעזרה פיזית של הצוות הרפואי.
נילי ברויאר: הן מעידות נחרצות, שזה גורם לתחושת פגיעה בכבוד וחדירה לגוף הפרטי – דבר שאינו נדרש מהמטופלות הרגילות.
נילי ברויאר: הן מבקשות שהכיסאות יהיו נגישים, ויאפשרו מעבר חופשי ועצמאי.
נילי ברויאר: נגישות שלישית היא נגישות בידע; ידע רפואי של רופאים, כיצד לטפל בנשים עם מוגבלות, מהי השפעת המוגבלות על בריאות האישה, והבט טכני - איך לטפל בה במצבים שונים.
נילי ברויאר: כרגע ידע כזה לא מועבר לרופאים בלימודי הרפואה.
נילי ברויאר: בלימודי הרפואה לא מוזכרים כלל תכנים לגבי נשים עם מוגבלות, כך שהרופאים באים ללא כל הכנה, וכל רופא עושה כראות עיניו.
נילי ברויאר: בגלל הזמן המועט שקיים לטיפול, לרוב לא מתאפשרת גמישות של הרופאים, וזה גורם לסרבול בטיפול.
נילי ברויאר: לעיתים רופאים מעדיפים כלל לא לטפל בנשים כאלה.
נילי ברויאר: התחום הרביעי הוא ההתייחסות, שגם היא מרכיב בנגישות; נשים עם מוגבלות זוכות, לעתים, להתייחסות שאינה שווה להתייחסות לנשים שאינן מוגבלות; נוטים לדבר עם המלווים שלהן ולא אתן ישירות, וחסר להן הידע, שנשים ללא מוגבלות נגישות אליו הרבה יותר בגלל בעיות שקיימות בתחום התקשורת.
נילי ברויאר: נתונים מהעולם: 39% מהנשים בעלות מוגבלות ציינו שהרופאים לא מדברים אתן ישירות כשאדם נוסף נמצא בטיפול, 31% סירבו ללכת לרופא בגלל המוגבלות שלהן, 26% ציינו שהרופאים אינם יודעים את השפעת המוגבלות על רמת הפוריות שלהן ו-36% ציינו קושי במציאת רופא שילווה אותן בתקופת הריונן.
נילי ברויאר: יש לנו דוח ראשוני; פנינו למכון, שיעשה לנו מחקר בנושא מצב של נשים עם מוגבלות בישראל.
נילי ברויאר: הדוח הוא תקדימי מבחינת הנתונים שלו, והוא התבסס על שני מחקרים קיימים, כשמשווים גברים עם מוגבלות ונשים ללא מוגבלות.
נילי ברויאר: בתחום הבריאות; 41% מהנשים דיווחו שנתקלו בקשיים לקבל את הטיפול לעומת 23% נשים ללא מוגבלות.
נילי ברויאר: שיעור נמוך יותר של נשים עם מוגבלות הולכות לרופא נשים לעומת נשים ללא מוגבלות: 65% לעומת 80%.
נילי ברויאר: כלומר, בגלל חוסר הנגישות נשים נמנעות מקבלת טיפול או זוכות לטיפול לקוי וחסר.
נילי ברויאר: הפורום קיים כשנתיים, אנו מאוד פעילים בתחום הבריאות, בעיקר, והוצאנו בשיתוף עם מרכז "רקמן" מודל למרפאה נגישה.
נילי ברויאר: ערכנו כנס בשיתוף עם אוניברסיטת בן-גוריון בנושא הזה, וערכנו גם ישיבה עם המועצה לבריאות האשה מטעם משרד הבריאות.
נילי ברויאר: הם נדרשו למאבק ופועלים בנושא הנגשת הנשים ומתן התחייבויות של בתי החולים.
נילי ברויאר: הסיפורים של הנשים כאן הם דוגמה לסיפורים רבים, שמראים כמה מערכת הבריאות - כדוגמה לכלל המערכות בארץ - לא מותאמת ונגישה לטפל בנשים עם מוגבלות.
אלה כהנא: אני חירשת, ואספר לכם מנקודת מבטי דוגמאות לעניין שלי עם שירותי הבריאות; יש חוסר ידע של הרופאים לדבר עם אדם חירש, למרות שאני מציינת בפניהם שאני קוראת שפתיים.
אלה כהנא: הרופא נאלם דום ולא יודע מה לעשות או מתחיל לכתוב או מתחיל לדבר עם המלווה, והמצב הוא מאוד לא נעים.
אלה כהנא: לכן אני משתדלת לא לקחת בני משפחה כשאני הולכת למרפאה.
אלה כהנא: בבתי החולים איני יכולה לשמוע כשקוראים בשמי, כשתורי מגיע, ואני מבקשת מהאחות להודיע לי כשקוראים לי.
אלה כהנא: לעתים האחות שוכחת ולא מגיעה לומר לי שהתור שלי הגיע, וזאת סיטואציה לא נעימה.
אלה כהנא: לכן אפשר להחליף את השיטה השמית במספר מואר של מספר התור ומספר החדר שאליו אני צריכה להיכנס.
אלה כהנא: זה פשוט, אך לא מוכנים לעשות את זה.
אלה כהנא: זה לא עולה הרבה כסף.
אלה כהנא: כשהגעתי לבית החולים, ביקשתי מהאחות לשים פתק על המיטה, שיהיה כתוב בו שאני חירשת אך קוראת שפתיים.
אלה כהנא: אנשים לא חושבים על כל מה שמשתמע מכך ומהמצב שלי.
אלה כהנא: הנשים ביישוב שבו אני גרה עברו בדיקת סרטן צוואר.
אלה כהנא: הלכתי גם אני לרופא, הרופא דיבר ברור, אך מהרגע שבו אמרתי לו שאני חירשת, הוא לא דיבר עוד.
אלה כהנא: יש ללמד בבית הספר לרפואה כיצד לדבר עם אדם שלא שומע, וצריך שבבית החולים יהיה מתרגם לשפת הסימנים.
אסנת להט: אני חברה בפורום מזה שנה, ומתנדבת בארגון "ליבת".
אסנת להט: אני נכת צה"ל, עברתי תאונת דרכים לפני כעשר שנים.
אסנת להט: אני משותקת בידיים וברגליים, מרותקת לכסא גלגלים, ולכן תלויה בליווי 24 שעות ביממה.
אסנת להט: עקב מצבי ארצה להיות נציגה של הנכות הקשות.
אסנת להט: אני נזקקת לשירותי הבריאות במידה הרבה יותר רבה לעומת אוכלוסייה רגילה.
אסנת להט: כידוע, נשים מגיעות לרופאים הרבה יותר מגברים, ועל אחת כמה וכמה נשים במצבי.
אסנת להט: אני נפגשת עם רופאים שלוש עד חמש פעמים בחודש.
אסנת להט: לכן הנושא של נגישות והתייחסות כמו גם הידע מאוד חשובים עבורי.
אסנת להט: לפני כחצי שנה זכיתי לפריווילגיה מאוד גדולה; קופת החולים שלי עברה למבנה נגיש.
אסנת להט: עד אז לא היתה לי נגישות לרופאה שלי.
אסנת להט: לא עברתי קופה, בגלל שזכיתי לקשר מאוד טוב עם הרופאה שלי.
אסנת להט: עד היום יש לנו קשר טוב מאוד - אחת בשבוע, אף על פי שמצבי יציב.
אסנת להט: גם בתחום רפואת הנשים, רופאת הנשים שלי היתה טובה, אף-על-פי שנשים אחרות אמרו שהיחס שלה כלפי אחרות היה לא-נעים.
אסנת להט: כלפי היא היתה נהדרת.
אסנת להט: הנשים פה יכולות לנחש איך היו צריכים להניף אותי לכיסא הגניקולוגי.
אסנת להט: תמיד קבעתי תור כפול, כי אני זקוקה לזמן רב יותר, ומעבר לכך שהמהירות היתה גבוהה והיחס של הרופאה היה מאוד נעים, לא התאפשר לה לדבר אתי על עניינים שמעבר לטיפול כמו דיבור על בריחת סידן ואפשרות לעכב את המחזור.
אסנת להט: כאן אציין את עניין הנערות עם מוגבלות, שלא יודעות כיצד לטפל בעצמן כשהן מקבלות את המחזור, ועליהן להגיע לרופא שיסייע להן.
אסנת להט: לכל אלה מצטרפים לנושאי הזוגיות, יחסי המין וכל מה שגורם לי לחוש אדם ואשה – לא הגענו לכך, כי לא היה זמן.
אסנת להט: בזכות הארגונים נודע לי, שיש מקום נגיש בבית החולים "מעייני הישועה" בבני ברק, ואני מגיעה לשם מחיפה כדי לקבל טיפול גניקולוגי.
אסנת להט: מדובר בשיחה שאורכת שעה כולל הטיפול, הרופאה מודעת לכל הבעיות שלי, שוחחה אתי על נושאים שמעבר, יידעה אותי לגבי אפשרויות, ואני נוסעת עד שם אחת בחצי שנה.
אסנת להט: אני נכת צה"ל אמנם, אך אין לי הפנייה לשם.
אסנת להט: אני מקבלת החזר על הטיפול, אך רק שם אני מכירה כיסא נוח שעולה ויורד, וראוי שתהייה הפנייה לשם.
טליה האן: יש לי דוקטורט ממכון ויצמן – אולי המוסד ההשכלתי ברמה הגבוהה ביותר בארץ.
טליה האן: אני לא אומרת את זה כדי להשוויץ אלא כדי לציין, ששם אף אחד לא עוזר לאף אחד.
טליה האן: התחרות קשה, כל אחד רוצה להיות טוב מהשני, ולכן לא חשבתי שעליי לבקש עזרה מאחרים.
טליה האן: אך אם אני הולכת למרפאה גניקולוגית, צריכים להרים אותי על השולחן, ולכן ברור שלא אלך.
טליה האן: ברגע שעליי להיות אסירת תודה כי מישהו צריך להרים אותי – ואני לא קלה – המצב לא נוח, ואני לא רוצה לבקש ממישהו להרים אותי על מיטה.
טליה האן: הייתי רוצה לספר על מקרה מזעזע, שלא קרה לי, אך זה לא העיקר כאן; הלכתי לגניקולוג באזור מגוריי, בקופת חולים כללית, כי היה לי זיהום בנרתיק.
טליה האן: למרות סלידתי מגניקולוג, הייתי חייבת ללכת.
טליה האן: נבדקתי, ולמרות הקושי להתפשט וחוסר הסבלנות של הרופא, כי הבאתי טופס 17 אחד ולא שניים, עשיתי את זה.
טליה האן: אמרו לי שיש לי דלקת קשה, והרופא נתן לי תרופה אנטיביוטית, שיש להחדיר לנרתיק.
טליה האן: ידיי קצרות כדי להחדיר את הגלולה לנרתיק.
טליה האן: הסברתי לו את זה, והוא אמר שזאת בעיה שלי.
טליה האן: הוא אמר שאצטרך להסתדר לבד.
טליה האן: ממש בכיתי.
טליה האן: בגועל על פניו הוא הסכים חד-פעמית לעשות את זה.
טליה האן: הדלקת לא עברה אחרי הטיפול, אבל לא הייתי חוזרת לאותו גניקולוג על גופתי המתה.
קולט אביטל: לא הגשת נגדו תלונה?
טליה האן: זאת מישהי אחרת, ושאלתי אותה אם היא הגישה תלונה.
טליה האן: היא אמרה לי, שאם היא תגיש, הוא ימשיך להיות לא-נחמד אליה.
גילה גמליאל: זאת בחירה שלה.
גילה גמליאל: ההגבלה המקסימלית היא לגבי רבעון, וגם לגבי זה יש חריגים.
גילה גמליאל: כל אשה שלא רוצה ללכת לרופא שלה, יכולה ללכת לרופא אחר.
טליה האן: אותה אישה רצתה לגשת לרופא במרפאה ייחודית בנגישותה, אך הוא – הרופא המיוחד הזה – למד את הבעיות של כל אשה.
טליה האן: כמו שחשובה הנגישות, חשובה גם הנגישות לתודעה.
טליה האן: לא רצו לתת לו טופס 17.
טליה האן: בפעם האחרונה שהיינו פה היה כאן רופא, שאמר שאותו רופא מקבל מקרים גניקולוגיים במרפאה שנמצאת בגרם מדרגות מאוד גבוה, ושכל אשה מוגבלת לא תוכל להגיע אליו, כי לא ניתן לעלות את המדרגות האלה.
טליה האן: לכן אני מבקשת להדגיש את החשיבות בהקניית ידע, זה חובה בלימודי רפואה.
טליה האן: אני באה בקשר רב עם רופאים, ואשה עם מוגבלות זה דבר שהם לא יודעים איך לטפל בו.
טליה האן: הם לא יודעים איך לדבר עם אשה כזאת.
גילה גמליאל: תודה על הצגת הדברים.
גילה גמליאל: כל אחת מאתנו יכולה להבין מדברים אלה את הבעיות היום-יומית שלכן, שאתן סופגות מדי יום.
גילה גמליאל: נצא מכאן בקריאה לשר הבריאות לטפל בנושא הזה.
גילה גמליאל: בעניין המקרה שסיפרת על הרופא; זה חמור מאוד, שאתן יכולות למנות מקרים כאלה.
גילה גמליאל: זה לא אמור להיות כך.
גילה גמליאל: הקריאה אמורה להיות להטמעה בלימודי הרפואה, וגם בקרב הרופאים בכל הארץ צריכה להיות קריאה בנושא הזה; הנתון הוא שקיים מקום אחד בארץ, וצריכה להיות פריסה לפי מחוזות ואזורים.
גילה גמליאל: מהו מספר הנשים עם מוגבלות לפי חתכים של מוגבלות פיזית?
נעמה לרנר: 5% מהנשים במדינת ישראל הן עם מוגבלות.
נעמה לרנר: כל אחת מהן צריכה את ההנגשה המסוימת.
קולט אביטל: אני לא מרבה להגיע לוועדה הזאת, כי בשעות שאתן יושבות אני מנהלת ועדה אחרת, אך זה נושא שהיה חשוב לי במיוחד להגיע אליו, כדי לנסות להתגייס.
קולט אביטל: אני רוצה להציע ליושבת ראש הוועדה, שבנוסף לקריאה שהוצאת, נקיים ישיבה עם ראשי קופות החולים כדי לבדוק אתם באיזו מידה אפשר להיערך.
גילה גמליאל: הגיעו שתי קופות.
קולט אביטל: כדאי שנשמע מהם מהי היערכותן.
קולט אביטל: זה נושא שאולי לא היינו מספיק רגישים אליו, לפחות מבחינת הביצוע והצרכים.
קולט אביטל: יש לראות באיזו מידה קופות החולים יכולות להיערך ולהמציא רשימה מרכזית של המקומות שאליהם נשים עם מוגבלות יכולות להגיע.
קולט אביטל: חלק מהבעיות שדיברנו עליהן כאן הן פתירות בלי הוצאה כספית מיותרת.
קולט אביטל: העברת סדנה כדי להנחיל שיטות לרופאים כיצד לסייע לנשים עם מוגבלויות אינו מאמץ גדול.
קולט אביטל: זה רק מתן כלים.
קולט אביטל: קופות החולים ומשרד הבריאות יכולים לערוך סדנאות כאלה, וכדאי לצאת מכאן עם החלטה על פגישה עוד חצי שנה על היערכות של קופות החולים.
חני שליט: אומר את זה בדיפלומטיות, כי זה לפרוטוקול; אני מציעה שיושבת ראש הוועדה תפנה לשר הבריאות.
חני שליט: זה דיון רביעי או חמישי, שבו אני שומעת אותם דברים.
חני שליט: שום דבר לא משתנה.
חני שליט: זה צריך לבוא מהדרגים הגבוהים.
חני שליט: במסמך הזה יש דברים חשובים.
חני שליט: אני שומעת רבות על הכיסא הגניקולוגי.
חני שליט: מה תעשה אשה מקריית שמונה, שאינה נכת צה"ל?
חני שליט: הצעתי שבכל מחוז יהיה מרכז אחד כזה, ויש שמונה מחוזות.
חני שליט: רק דיבור ישיר עם בעלי הסמכות יסדיר את הנושא.
קולט אביטל: במצב התקציבי הנוכחי, כשיש קיצוצים רבים כל-כך, אני רוצה להציע שתצא מפה קריאה לכמה ארגוני נשים בארה"ב; "הדסה", ארגון שעוסק בבריאות, למשל, ולעוד ארגוני נשים, שירימו תרומה.
קולט אביטל: אם נאמר שיש צורך בעוד עשרה כיסאות כאלה, הרי שזה לא בשמיים.
קולט אביטל: בואו ננסה.
גילה גמליאל: נוציא שתינו מכתב משותף.
אורי אלחלל: אני מברך על הדיון.
אורי אלחלל: מודעות של רופאים היא נושא חשוב מאוד, וזה צריך להתחיל מהחינוך הרפואי.
אורי אלחלל: זה צריך לבוא מכם, לבוא אלינו וללמד.
אורי אלחלל: אנו פתוחים, אנו לא אטומים.
אורי אלחלל: זה נושא שבנפשנו.
אורי אלחלל: אני רוצה לצאת להגנת הרופאים; רוב הרופאים בארץ היו מתייחסים ביחס אחר לאותה גברת שסופר עליה פה, והמקרה הזה הוא חריג.
אורי אלחלל: יש להגיב בתקיפות ובחומרה כלפי המקרים החריגים.
אורי אלחלל: איני חושב שזה מייצג את רוב הרופאים.
אורי אלחלל: נראה לי שרוב הרופאים היו מתייחסים אליה ביחס שונה.
אורי אלחלל: יחד עם זאת, עניין המודעות יכול לשפר את המצב הזה.
אורי אלחלל: לגבי המרפאה הספציפית; את המרפאה של ד"ר בני חן ניתן ליישם בכל מיני מקומות.
אורי אלחלל: לא כל קופה צריכה להשקיע את המשאבים.
אורי אלחלל: אני מציע למנות רופא או רופאה שיתמחו בנושא נשים עם מוגבלות.
אורי אלחלל: אני מרים את הכפפה, ובמרכז בריאות האישה שלי בירושלים יהיה מרכז כזה.
אורי אלחלל: הנגישות למרכז שלי היא מעט בעייתית, אך נדאג לזה שכל אשה תוכל להגיע.
גילה גמליאל: מה בעניין ההפניה?
אורי אלחלל: על זה יש לדון במרכז שלנו.
אורי אלחלל: אם ראשי הקופות ידונו ביניהם, הם יוכלו להגיע להחלטה על מרכז אחד לפחות.
אורי אלחלל: יש כמה בעיות שאיני בטוח שייפתרו; התרגום הסימולטני לשפת הסימנים, למשל.
אורי אלחלל: יש נושאים של מוגבלויות ספציפיות, שקשה יהיה להירתם בעניינן.
אורי אלחלל: אך בעניין המודעות יש מה לתקן, וזה ניתן לביצוע.
אורי אלחלל: בנושא התקציבי, הרי שהנושא הזה ידשדש.
אורי אלחלל: יש לנו שלושה כיסאות חשמליים במכבי, אך הנמכה עד 51 ס"מ – גם זה נושא שגם לא היה במודעות שלי.
גילה גמליאל: אם המודעות היתה קיימת קודם, סביר שכבר היו מזמינים כסאות חשמליים.
עטרה קניסברג: בעקבות הדיון הקודם מכבי איפשרה התחייבות ל"מעייני הישועה".
עטרה קניסברג: זה נמצא בחוברת בעמוד 30.
עטרה קניסברג: בתקופה הזאת יש לעגן את כל המשאבים.
עטרה קניסברג: קופה מיוחדת שתתמנה לזה תוכל לארגן מרכז מותאם.
עטרה קניסברג: לא מדובר בעליות בשמיים.
עטרה קניסברג: אפשר לעשות כך שבכל אזור קופה אחת תהיה אחראית על העניין.
עטרה קניסברג: הוועדה יכולה לקבל הסכמה של כולם, שתהיה הפניה של טפסי 17 מאחד לשני.
עטרה קניסברג: בעניין הרשימה של המרפאות הנגישות; קיבלנו פניות בעקבות נייר העמדה של מרפאות נגישות.
עטרה קניסברג: כך למשל מהמרכז לבריאות האשה בבית החולים "שערי צדק" נכתב לנו, שגם המרפאה הזאת נגישה.
עטרה קניסברג: המידע הזה צריך להיות מופץ, והרשימה הזאת צריכה להיות מסודרת.
חני שליט: אצלנו כתוב מי מונגש ומי לא.
חני שליט: יש לנו ספר על כל המרפאות שלנו.
חני שליט: יש הרשימה.
חני שליט: כעובדת סוציאלית שמודעת לזכויות הנשים, אני לא חושבת ששירותי בריאות כללית תוכל---
עטרה קניסברג: כשהקריטריונים כתובים וברורים, אין קושי לעשות רשימה מסודרת של מרפאות גניקולוגיות.