GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
גילה גמליאל: היום, כשאני חושבת על זה, העניין של ההוסטל צריך לקבל יותר דגשים וצריך לצאת מכאן בקריאה ברורה על מנת להגדיל ולהרחיב, כי היום קיים רק הוסטל אחד והוא קיים כבר כמה שנים.
ציפי נחשון-גליק: שמי ציפי נחשון-גליק, אני עובדת משרד העבודה והרווחה בשירות לרווחת הפרט והמשפחה, כמפקחת ארצית בנושא אלימות במשפחה.
ציפי נחשון-גליק: אני אתן בקצרה סקירה על מה אנחנו עושים בתחום הטיפול בקהילה.
ציפי נחשון-גליק: יש לנו ברחבי הארץ 50 מרכזים לטיפול באלימות במשפחה, אנחנו מטפלים בנשים מוכות, רובן מטופלות, אנחנו מטפלים בגברים אלימים ואנחנו מטפלים בילדים שחשופים לאלימות בין ההורים של אותן משפחות שמטופלות במרכז בשנת 2002 הגיעו לטיפולנו בכל הארץ 6,000 משפחות, מתוכן 4,870 נשים, 1,840 גברים ו635 ילדים שהיו מטופלים.
ציפי נחשון-גליק: הטיפול הוא או פרטני או קבוצתי, כשאנחנו בהחלט מעדיפים את הגישה הקבוצתית משני היבטים - היבט אחד, זה חסכון כלכלי למדינת ישראל, והיבט שהוא לא פחות חשוב, שהוכח שעבודה קבוצתית היא מאוד אפקטיבית סביב סוגיות כאלה רגישות ומאוד מאוד מורכבות, בעיקר שזו כמעט אקסיומה שכל גבר שמגיע לטיפול הוא 4 מפגשים רק מכחיש שהוא מכה את אשתו ואם הוא בכלל מודה אז הוא רק נתן לה סטירה ובמקרה היה שם שולחן אז היא נפלה על השולחן ובעצם מזה היא קיבלה את המכה ורק אז נאלצה להיות מאושפזת בבית חולים.
ציפי נחשון-גליק: זה התסריט פחות או יותר.
ציפי נחשון-גליק: דרך אגב, הממוצע של נשים ש"יוצאות מהארון" כנשים מוכות זה אחרי 6 עד 8 שנים של טרור בתוך הבית.
ציפי נחשון-גליק: הן לא ממהרות לצאת אחרי סטירת הלחי הראשונה.
ציפי נחשון-גליק: פעם קראנו בעיתון על אשתו של פרופסור שברגע שהוא עשה לה ככה עם העיתון היא רצה למשטרה.
ציפי נחשון-גליק: זה מאוד מאוד נדיר.
ציפי נחשון-גליק: 6 עד 8 שנים היא סובלת מטרור בתוך הבית, לעיתים הטרור הזה מתחיל בסטירת לחי בשלב החיזור לחלוטין, וזה נגרר, היא מתחנת עם מישהו שהיא מאוד אוהבת, היא ממשיכה לאהוב אותו, אבל היא שונאת את ההתנהגות שלו.
ציפי נחשון-גליק: היא פוחדת ממנו, ועם זה היא ממשיכה לגדל ילד, ועוד שניים ועוד שלושה.
ציפי נחשון-גליק: הרבה פעמים היא פונה לטיפול מאחר והאלימות כלפיה עוברת גם לילדים.
ציפי נחשון-גליק: הרבה פעמים היא גם נושרת ממקלט.
ציפי נחשון-גליק: למה?
ציפי נחשון-גליק: "כי הילדים כל כך מתגעגעים לאבא, אז בגלל הילדים אני לא יכולה להיות במקלט יותר".
ציפי נחשון-גליק: כתבה על זה גם בספר שלה האחרון, פרופ' מיה ליבליך, שהנושא של הזוגיות ומשפחתיות בארץ הוא מאוד מאוד חזק.
גילה גמליאל: הוא גם לא נלמד כל כך.
גילה גמליאל: זאת אומרת, יש איזה לימודים בהיבט של המשפחה?
ציפי נחשון-גליק: כן, החלק של המשפחתיות הוא מרכזי.
גילה גמליאל: במרבית המשפחות ילדים גדלים בסביבה שהיא לא בריאה.
גילה גמליאל: כלומר, הרבה ילדים גדלים במשפחות של הורים מכים.
גילה גמליאל: אני באופן אישי גדלתי במשפחה של הורים גרושים, זאת אומרת אין לי איזה מודל לזוגיות.
גילה גמליאל: ממה שאני מסתכלת מסביב גם אין איזה מציאות מדהימות שאני צריכה לרוץ כרגע להתחתן.
גילה גמליאל: הילדים לאו דווקא סופגים איזה מודל משפחתי שצריך ללכת לכיוון שלו.
ציפי נחשון-גליק: תראי, גם אחוז הנשים המוכות שמצליחות ורוצות אמת להתגרש הוא מאוד נמוך יחסית.
עדה פליאל: מקרב נשים שמגיעות למקלטים, שני שליש מהנשי יוצאות לחיים עצמאיים, בין שמצליחות להתגרש ובין שלא מצליחות להתגרש, אבל הן מצליחות לחיות בצורה עצמאית בנפרד מבן הזוג האלים.
ציפי נחשון-גליק: מתוך 800 בשנה.
ציפי נחשון-גליק: מתוך ה-6,000 שמטופלות הן אומרות: "קחו את הבעל, תקנו אותו, אבל שיחזור אליי אחר".
ציפי נחשון-גליק: זה מה שהן רוצות.
ציפי נחשון-גליק: נעשה מחקר על תגובת שוטרים במשטרה על ידי ד"ר במכללת אשקלון, לפני 5 שנים, על עמדות של שוטרים.
ציפי נחשון-גליק: ומה הם אמרו?
ציפי נחשון-גליק: הנשים באות, מגישות תלונה, אומרות: "רק תנזוף בו ותחזיר אותו הביתה".
קריאה: וזה מה שיפתור את הבעיה?
ציפי נחשון-גליק: זאת הפנטזיה שלה.
ציפי נחשון-גליק: היא אומרת: "אני רוצה, אבל בלי אלימות, תתקנו אותו".
גילה גמליאל: לטעמי זו מחלה שצריך למצוא לה פתרון, תרופה.
גילה גמליאל: השאלה אם יש בידינו את הכלים לתת תרופה לכזו מחלה בנקודות זמן כאלה, ואלה בעצם אותן פנטזיות שאת מדברת עליהן.
גילה גמליאל: אני מכירה מהסיפורים שדיברתי עם נשים ש"הוא טוב, הוא מקסים", רק הנקודה הזאת שהוא מועד בה, כביכול, באותה נקודת זמן שהוא מרביץ ואחר כך הוא בא ומתנצל.
עדה פליאל: רק שהיא כל הזמן רועדת ונמצאת בחרדה מתי המכה תגיע.
גילה גמליאל: יש פה בעיה שצריך למצוא לה פתרון, לא רק בהיבט של אותו מקלט, שלטעמי אלה התרופות הקשות של טיפול נמרץ.
גילה גמליאל: השאלה היא מה אפשר לעשות לפני זה ובאיזה כלים.
גילה גמליאל: נכון, ההוסטל זה דבר טוב, אבל הוא מוגבל.
ציפי נחשון-גליק: ההוסטל בפיקוח של משרדנו, מתוקצב על ידי משרדנו ב-75% והיתר מתקציב שהעמותה מצליחה לגייס והוא טוב לגברים אלימים.
גילה גמליאל: אבל לא עושים את אותו טיפול לאישה במקביל.
גילה גמליאל: זאת אומרת, אותו גבר, גם אם מטפלים בו והוא חוזר לסורו ונניח והוא יצא מהבעיה והמצוקות, אבל הוא מגיע הביתה ומה נשתנה?
ציפי נחשון-גליק: אני אקצין לך את הבעיה גם בנושא של אסירים ששפוטים על אלימות במשפחה בתוך הכלא.
ציפי נחשון-גליק: מתוך 7,800 אסירים שיושבים בכלא יש 1,400 ששפוטים על אלימות ובערך עוד 400 שתוך כדי הטיפול הסוציאלי מתגלה שגם אם הוא נרקומן וגנב הוא גם אלים בתוך הבית כאורח חיים.
ציפי נחשון-גליק: ההסדר שלנו עם שב"ס שברגע שאסיר כזה נשפט לכלא הם מיידעים את הקהילה, ועושים reaching out אחרי האישה, והיא אומרת: "סוף סוף נפטרתי מעונשו של זה, את רוצה שאני אלך לטיפול?
ציפי נחשון-גליק: " זאת אומרת, זה עומד בניגוד להרגשה שלה.
ציפי נחשון-גליק: סוף סוף היא מרגישה חופש והיא לא משולבת לטיפול.
ציפי נחשון-גליק: הרבה פעמים כשהוא עומד להשתחרר, ואז היא מגלה סוד מאוד מזעזע, שבעצם כל הזמן שהוא בכלא הוא ממשיך לאיים עליה בטלפון שכשהוא ישתחרר הוא יסיים את מה שהוא התחיל, ואז היא נזעקת לטיפול.
גילה גמליאל: אנחנו ניסינו לתקוף בתחילת הדיון את הבעיה מדוע יש רק 15,000 תלונות מצד נשים.
גילה גמליאל: מה שאנחנו מציבים בפניהן היום זה או שיגישו תלונה במשטרה ואז הוא ייעצר, ואלה שמגיעים להוסטל זה רק אחרי צו משטרתי.
גילה גמליאל: אישה היום לא תבוא עם בעלה לתת לו טיפול, כי אם הוא מגיע לטיפול הוא מגיע למשטרה.
ציפי נחשון-גליק: זה לא נכון, המרכזים לטיפול באלימות טיפלו ב-2,000 גברים בשנת 2002.
גילה גמליאל: אני דיברתי על ההוסטלים.
גילה גמליאל: לפעמים, נניח, יש בני זוג שגבר נתן את הסטירה, והרי פה הוא צריך לקבל טיפול, לא לחכות שהוא יהיה גבר אלים אחרי 7 שנים שהיא כבר התייאשה.
ציפי נחשון-גליק: אבל היא לא באה.
גילה גמליאל: איך היא תבוא למקום שלא קיים?
קריאה: יש מרכזים לטיפול באלימות.
גילה גמליאל: כמו שאמרה ח"כ מלי פולישוק קודם, שכל מקרי האלימות הם בחתכים שאין תיוג.
גילה גמליאל: זאת אומרת, זה לא רק.
גילה גמליאל: זה גם, זה לא רק.
גילה גמליאל: וכאן, כשאומרים לי שהוא לא יבוא או כן יבוא, זה כבר עניין של הסברה ודברים כאלה.
גילה גמליאל: אבל נניח יש זוג שהגבר מרים יד בפעם הראשונה על בת הזוג שלו ובוכה לה שהוא מעד וכו', והם יודעים שיש מקום שהם יוכלו ללכת אליו ולטפל בבעיה הנקודתית הזו, כי הוא לא יודע מה קרה לו ורוצים לדעת מה קרה לו.
גילה גמליאל: היום במצב כזה למי הוא הולך?
עדה פליאל: הם יכולים ללכת לטיפול פרטי, הם יכולים ללכת למחלקה לשירותים חברתיים והם יכולים ללכת ל-50 המרכזים למניעת אלימות.
גילה גמליאל: ואז מה עושים להם?
עדה פליאל: ואז מתחילים לטפל.
עדה פליאל: מאבחנים את כל מערכת היחסים ביניהם ומתחילים לטפל.
ציפי נחשון-גליק: מה שחשוב להבין זה את הדינמיקה.
ציפי נחשון-גליק: אם סטירת הלחי מתרחשת בשלב של החיזור, בהיותה חיילת או בת 18, והיא נכנסת לנישואים עם מערכת כזאת אלימה, היא לא תמהר לחשוף את הסוד.
ציפי נחשון-גליק: הרבה פעמים החברים והקרובים קולטים את זה ואומרים לה: "אל תתחתני איתו, הוא לא בשבילך".
ציפי נחשון-גליק: להפך - התחושה שלה, וחשוב להבין את זה, היא ש"אני אשנה אותו.
ציפי נחשון-גליק: הרי הוא עושה את זה מתוך אהבה".
ציפי נחשון-גליק: זאת אומרת, כל התכניות האלה של חיזור אלים ונורות אדומות - הן לא קולטות את זה, ואם היא קולטת היא אומרת להפך - "הוא כזה מקסים, הוא כל כך טוב אליי, אני אשנה אותו" והמשפחה אומרת: "תיזהרי".
ציפי נחשון-גליק: כשהיא אמא לשני ילדים, כשהיא סוף סוף רוצה, היא מתביישת כי היא פוחדת מה"נו נו נו" של ההורים שלה.
ציפי נחשון-גליק: ואם אנחנו לא נבין את הדינמיקה הזו אנחנו לא נדע להגיע אליהן.
ציפי נחשון-גליק: מאוד חשוב לציין שהגברים מגיעים או בהמלצת השוטר שאומר: "תשמע, אני פתחתי נגדך תיק אבל כדאי לך ללכת לטיפול, זה יעזור לך", או בהמלצת יחידות הסיוע, ששם מוצאים כ-6,000 צווי הגנה לנשים בשנה.
הילה קרנר-סולימאן: זה רק בצל החוק, זאת השורה התחתונה.
ציפי נחשון-גליק: עדיין יש בזה איזשהו עקב אכילס, כי בעצם החוק לא מחייב אותו לטיפול.
ציפי נחשון-גליק: אם השופט אומר לו: "תשמע, אני מתרשם שאתה גבר מאוד מאוד אלים, אם אתה לא תשתף פעולה בטיפול לא תהיה לי ברירה אלא לשלוח אותך למאסר" אז הוא אומר: "ודאי אדוני, אני אשתף פעולה", וכך הוא אומר גם לקצינת המבחן והיא ממליצה שהוא ילך להוסטל לגברים אלימים.
ציפי נחשון-גליק: אבל אם היינו יכולים לשנות את החוק שכשהשופט אומר לו: "אדוני, אלימותך מוגדרת כבינונית או גבוהה" קודם כל שילך לכלא, ושם, אם היה אפשר להגדיל את התקציבים בכלא ולעשות להם תכניות - נהדר.
ציפי נחשון-גליק: יש מחלקה כזו, דוגמת הוסטל לגברים אלימים, בכלא חרמון, אבל יש שם 30 בשנה, זה לא מספיק.
ציפי נחשון-גליק: יש שם 100 עובדים סוציאליים על 7,000 אסירים.
ציפי נחשון-גליק: הצענו לכלא לעשות בכל כלא מחלקה כזו אבל הם אומרים גם שאין להם מבנים, יש להם אגפים של 100-200 והם לא יכולים לסגור אגף של 200 אסירים כשיש להם 600 ששוכבים על המיטה בשביל 40 שיהיו בתכנית טיפולית.
הילה קרנר-סולימאן: זה באמת חייב לקרות כי אחרת הם עוברים סדנא ויוצאים לאלימות.
גילה גמליאל: הם הופכים להיות יותר אלימים כי הם מרגישים שהם הקורבן ולהם עשו עוול.
ציפי נחשון-גליק: ולכן את אלה שהולכים כבר לכלא, לחייב אותם ללכת לטיפול בתוך הכלא, וזה קיים ברחבי העולם, ואם מוצא נגדו צו הרחקה לומר לו: "אדוני, אתה מורחק מהבית לשלושה חודשים ובמהלך החודשים האלה אתה חייב להיות במסגרת טיפולית".
גילה גמליאל: אבל מה זה המסגרות האלה?
ציפי נחשון-גליק: המרכזים לטיפול באלימות.
גילה גמליאל: ויש מקום לכולם?
גילה גמליאל: כי כשאני שאלתי את ההוסטל הם אמרו לי שאין להם מקום ליותר מ-12.
קריאה: הקיצוצים לא משפיעים על המרכזים?
ציפי נחשון-גליק: בוודאי שהם משפיעים.
ציפי נחשון-גליק: כמובן שצריך להכשיר עובדים ולעשות את זה כמו שצריך, זה עניין של תקציב.
מרים שכטר: שמי מרים שכטר, אני ממונה על השוויון בין המינים בחינוך.
מרים שכטר: בסטירה הראשונה אף אחת לא תתלונן, הן מחכות 7 שנים כי כל התפיסות החברתיות שלנו כחברה זה שהמשפחה, ולא חשוב איך היא, זה כביכול הדבר הכי מקודש.
מרים שכטר: ואנחנו רואים את זה השכם וערב.
מרים שכטר: ומי אחראית למשפחה הזאת?
מרים שכטר: האישה.
מרים שכטר: הגבר יכול הכל.
מרים שכטר: וכך הורים מחנכים את הבנות שלהם ואת הבנים שלהם, וכשאני מסתכלת על מערכת החינוך אז גם מדברים שהאישה מאחורי הקלעים, ותעשי את זה ככה או אחרת, וקודם תגישי לו את צלחת האוכל, וכל המושגים האלה.
מרים שכטר: כלומר, מכל הכיוונים את מוצאת שהאישה אחראית למה שקורה והיא גם צריכה לסבול, וכשהיא באה להתלונן - ואני פוגשת יותר ויותר מורות בהשתלמויות ובכל מיני מקומות - כשהיא באה להתלונן ורוצה להתגרש אומרים לה: "לאן תלכי עם שלושה ילדים?
מרים שכטר: " "לאן תלכי עם שני ילדים עם המשכורת שלך?
מרים שכטר: מה תעשי?
מרים שכטר: " כלומר, אין את התפיסה החברתית הרחבה שיש יותר מסוג אחד של משפחה, שאפשר לחיות בכל מיני צורות ואופנים, שזה בסדר לא לרצות לחיות ביחד עם גבר.
מרים שכטר: התודעה החברתית הציבורית היא שנשים צריכות לספוג, והן סופגות הרבה: הן סופגות עלבונות, הן סופגות מצבים לא נעימים והן סופגות גם אלימות.
מרים שכטר: ולכן כל זה קורה 7 שנים שיש את השקט הזה.
מרים שכטר: אנחנו, במערכת החינוך, בנוסף לחינוך לחיי משפחה שעוסקים בשפ"י אנחנו עושים עבודה גם עם בנות וגם עם בנות, והתחלנו בהתחלה במערכת החינוך עם המורות כדי שהן תשפענה, או עם הגננות.
מרים שכטר: עבדנו עם מעל ל-6,000 גננות על הנושא של שוויון בין המינים בחינוך, כלומר להעמיד את הבנות ואת הבנים במקומות הרבה יותר רחבים ממה שהסביבה הטבעית מוליכה אותם, וזה כולל שבנות תעסוקנה במשחקים ובפעולות שאמורים להיות רק של בנים ולהיפך.
מרים שכטר: אבל עיקר העבודה שלנו היום, בגודל של יותר ממאה קבוצות שעשינו השנה, זה עבודה יחד עם שדולת הנשים בישראל וביוזמת שדולת הנשים בישראל, זה תכניות של נערות ונערים מובילי שינוי, וכאן אנחנו עובדים ישירות עם בני הנוער, להגיד לאותן נערות צעירות את היכולות שלהן, לאן הן יכולות להגיע, להיות עצמאיות כלכלית וחברתית.
הילה קרנר-סולימאן: ככל שיש יותר מפולת כלכלית אנחנו מאבדות את היכולות הכלכליות של נשים.
מרים שכטר: כי ברגע שיש מפולת כלכלית אנחנו יודעות בדיוק למה זה גורם.
מרים שכטר: אבל שיא העשייה היא דווקא עם הבנים.
מרים שכטר: אנחנו, בתחילת הדרך, רצינו לעבוד רק עם בנות, כי כביכול זה המנדט של שדולת הנשים, ואז בתי הספר אמרו: "מה עם הבנים?
מרים שכטר: איפה הבנים?
מרים שכטר: " והלכנו עם הבנים.
מרים שכטר: ואנחנו עדים לתופעה שמאוד מאוד צריכה להאיר נורות אדומות - לבנים מאוד קשה לדבר על הרגשות שלהם.
מרים שכטר: כל דבר זה "מה קורה?" - "עצבני".
מרים שכטר: הם לא יודעים להגיד "מתוסכל", הם לא יכולים להגיד "כועס", הם לא יודעים להגיד "כואב לי", הם לא יודעים להגיד "אני מרגיש מסכן".
מרים שכטר: בדיוק מה שאת פגשת שם בהוסטל.
מרים שכטר: אין להם את הרפרטואר הזה.
הילה קרנר-סולימאן: וזה מה שמלמדים אותם.
מרים שכטר: דיברתי עם עובד סוציאלי שעובד איתנו מאוד צמוד, עם כל קבוצת המנחים - כשאת הבנים מנחים רק מנחים גברים - והוא אמר לי: "מרים, מה את רוצה?
מרים שכטר: מגיל 6 עוצרים את הדיבור על הרגשות עם הבנים.
מרים שכטר: ישר רק לשכל".
קריאה: הוא מקבל מכה, אומרים לו "תהיה גבר".
מרים שכטר: בדיוק, "תהיה גבר, אל תבכה".
מרים שכטר: כלומר, "מגיל 6, ואת מגיעה אליו בגיל 17, את רוצה שהוא יתחיל לדבר רגשות?
מרים שכטר: " כלומר, אנחנו הולכים לעשות היום עבודת חריש בתוך מערכת החינוך, וזה משפיע על האלימות בכלל, וזה משפיע על האלימות נגד נשים, וזה נכון מה שאותו בחור צעיר אמר לך - הוא באמת לא הרביץ לנשים, אבל מה לעשות שעכשיו היתה אישה מול הפרצוף שלו?
מרים שכטר: אז הוא הרביץ לה.
מרים שכטר: כל התפיסה צריכה להתחיל במקום לגמרי אחר, בחינוך הבסיסי של בנים ובנות.
מרים שכטר: לכן אני דווקא כן רוצה להציע, כפי שאמרה ח"כ פולישוק, לחוקק חוק נגד גברים אלימים, אבל בנוסף לכך להעלות את זה על סדר היום הציבורי השקם וערב, את כל מה שאנחנו כאן מדברות ומדברים, כדי ליצור מודעות ותודעה של החברה עצמה.
מרים שכטר: אנחנו מגיעים כשכבר נותנים את המכות, אבל כל זה מתחיל 20 שנה קודם.
מרים שכטר: גם במשפחה וגם במוסדות החינוך.
ציפי נחשון-גליק: במסגרת המרכזים למניעת אלימות, שבהשוואה להוסטל ששם ישנים - פה לא ישנים, פה באים לטיפול והולכים הביתה, משרדנו מפעיל בשיתוף משרד החינוך תכנית למניעת אלימות בין זוגית בקרב מתבגרים, שמיועדת לתלמידים בכתה י' או י"א.
ציפי נחשון-גליק: לצערנו, מפאת חוסר תקציב אנחנו מצליחים להגיע רק ל-500 כתות בשנה, כשיש 3,800 כתות י"א ברחבי הארץ.
קריאה: לא היה לכם כוח אדם.
ציפי נחשון-גליק: זה ביחד עם משרד החינוך.
ציפי נחשון-גליק: התכנית מתמקדת בכל הנורות האדומות, על חיזור אלים, על זוגיות וחברות ללא אלימות, בחלק הבריא של החברות ובחלק הפתולוגי, ובעצם זו תכנית למניעת אלימות, כדי שגברים לא יגדלו להיות גברים אלימים במדינת ישראל.
ציפי נחשון-גליק: זו לא אלימות כללית ממש, אלא אלימות בין זוגית.
ציפי נחשון-גליק: יחד עם זאת, משרדנו מפעיל קו חירום, שמספרו 220000-800-1, על חשבון משרד ההתקשרות, יש שם מתנדבים, למשל מפנים מתקשרת לאחד המרכזים לטיפול באלימות או לכל תכנית קיימת.
ציפי נחשון-גליק: אם מרגישים בשיחת הטלפון שהיא לא בשלה שולחים לה חוברת שירותים שהמשרד שלנו הכין, שאלה כל השירותים שקשורים לטיפול באלימות במשפחה ברחבי הארץ.
ציפי נחשון-גליק: לפני יומיים הוצאנו מהדפוס גם חוברות בשפה הרוסית.
ציפי נחשון-גליק: את זה מחלקים בקופות חולים ובכל משרד שנשים יכולות להגיע לשם, הן יכולות לקבל את זה ולשמור את זה.
קריאה: יש את זה גם בשפה האמהרית?
ציפי נחשון-גליק: בשפה האמהרית המליצו לנו שלא, כי אמרו שרובן לא קוראות, אבל כן לעשות פרסום ברדיו בשפה האמהרית.
ציפי נחשון-גליק: יחד עם זאת, משרדנו, בשיתוף משרד הבריאות, מפעיל ועדה להערכת מסוכנות, כאשר עובד סוציאלי מעריך מסוכנות של גבר שמגיע אליו או דרך קצין מבחן, או דרך המשטרה, או דרך לחץ של משפחה, ויש איזשהם סימני שאלה לגבי הערכת המסוכנות, לא לגמרי יודעים להגיד אם הוא מסוכן או מסוכן מאוד, ישנו צוות של עובד סוציאלי בכיר ופסיכיאטר שיושבים פעם בשבוע, יש 4 ועדות כאלה בכל הארץ, כשכל ועדה יושבת פעם בשבוע, והמיוחד בוועדה זה שהיא מעריכה את הגבר כשהוא בא אליה, הוא בא לשעה, האישה באה לשעה ואחר כך מסכמים גם את דרכי הטיפול.
עדה פליאל: אני רוצה להוסיף קצת לגבי הוועדה הזאת - זו ועדה מאוד מאוד חשובה, כי כשאישה נמצאת במקלט למשל, ואנחנו יודעים שהגבר מאיים עליה, ואם הוא מוכן לבוא לאבחון זה מאפשר לנו לתכנן ולהיערך לקראת יציאה שלה - כן יציאה או לא יציאה.
עדה פליאל: זאת ועדה מאוד מאוד משמעותית.
ציפי נחשון-גליק: משרדנו גם פיתח כלי להערכת מסוכנות, שהוא כלי שיהיה בידיהם של כל העובדים הסוציאליים שמונחים לאלימות.
ציפי נחשון-גליק: מדובר בכלי שפותח על ידי אוניברסיטת חיפה, סדרה של 38 שאלות ששואלים, נותנים ציון ליד כל שאלה ואז עושים את הסיכום.
ציפי נחשון-גליק: השאלות נשאלות על ידי המטפל, ששואל או את האישה או את הגבר.
ציפי נחשון-גליק: הוא גם לא חייב לעשות את זה מולה, הוא יכול לשאול אותה את השאלות, היא יכולה ללכת ואז הוא יכול למלא בעצמו.
ציפי נחשון-גליק: המיוחד הוא שגם אל צריך את הגבר כדי להעריך אותו, אלא על סמך נתונים שהאישה מספקת.
ציפי נחשון-גליק: בהתאם להערכת המסוכנות בהחלט מטקסים עצה לגבי איזה תכנית פעולה - או הרחקה שלו מהבית או הצעה בשבילה ללכת למקלט כי הוא מסוכן.
הילה קרנר-סולימאן: במשטרה הוא לא שואל את האישה, נכון?
קריאה: רק את האישה, בטח.
ציפי נחשון-גליק: בנוסף לזה יש לנו ב-43 יישובים ברחבי הארץ ועדות היגוי מקומיות לנושא אלימות במשפחה וילדים בסיכון, שבעצם מטרתן ברמה המקומית לשים את נושא האלימות במשפחה על סדר היום הציבורי, לעבוד בשותפות ובשיתוף פעולה בין כל הגורמים הממשלתיים, ההתנדבותיים, המגזר הציבורי והמגזר העסקי כדי לבדוק את רמת האלימות והסיכון של הילדים באותו יישוב וכדי לנסות להציע פתרונות מקומיים.
ציפי נחשון-גליק: אם יגיע השלב של מה כדאי ועל מה להתמקד בהמשך אז אני יכולה לספר על כמה תכניות מגירה שיש לנו והלוואי שהיה לנו תקציב להפעיל אותן, שאחת זה המתבגרים, שהאמהות שמטופלות אומרות: "סוף סוף נפטרתי מהאלימות של הבעל אבל התכשיט שלי בן ה-16 למד יפה לחקות את אבא שלו, אז או שהוא תפס את מקומו והוא מכה אותי או שאני רואה את הילדה בת 16, החברה שלו, כמה היא מפחדת ממנו, ובחדרי חדרים היא מספרת לי כמה הבן שלי אלים כלפיה".
ציפי נחשון-גליק: אז אנחנו רוצים לעשות תכניות טיפול במתבגרים האלה של אותן משפחות בטיפול.
קריאה: בכמה מדובר?
ציפי נחשון-גליק: אנחנו מדברים על 6,000 משפחות, שמתוכן לפחות לשני שליש יש מתבגרים בבית.
קריאה: בעייתיים?
ציפי נחשון-גליק: אנחנו בשאיפה להתחיל עם אלה שכבר האמהות מצהירות, ומדובר על מאות של ילדים כאלה.
גילה גמליאל: תראו מה זה, דור חדש שלא מטפלים בו עכשיו.
גילה גמליאל: איזה מין דבר זה?
ציפי נחשון-גליק: אני אומרת, לא צריך להמציא את הגלגל, יש לנו נתונים, יש לנו אוכלוסיות שהן אצלנו.
ציפי נחשון-גליק: אם היה לנו תקציב להרחיב את מעגל הטיפול היינו יכולים לעשות עבודה מושלמת.
ציפי נחשון-גליק: הם כבר מאותרים.
עדה פליאל: אין לנו בעיה לאתר, רק מקרב המשפחות שבטיפול במחלקות לשירותים חברתיים, אם העובדים רק ישאלו את השאלות הנכונות, לא כשיש להם 200 נשים, כשהם יוכלו להתפנות לזה, כשיהיו עובדים מומחים לנושא הזה, אז אפשר יהיה לטפל.
ציפי נחשון-גליק: לא צריך לחפש תחת המנורה, הם ישנם, יש רשימות.
ציפי נחשון-גליק: נושא נוסף - מאחר ודרך בתי המשפט לענייני משפחה, שזה לא בהליך הפלילי, מורחקים בערך 5,000 גברים מהבית, חלקם מפעילים לחץ על האישה לחזור הביתה כי אין להם איפה להיות, למרות שלמשרד שלנו יש הסדר עם משרד השיכון למי שמשכורתו היא פחות מ-150% מינימום במשק הוא יכול לקבל סיוע בשכר דירה לתקופת ההרחקה, אבל שום בעל דירה לא מוכן להשכיר דירה לפרק הרחקה שמתחיל בחודש ויכול להסתיים בשלושה חודשים באותו מעמד של דיון ראשון בבית המשפט.
ציפי נחשון-גליק: לכן אנחנו המלצנו שליד כל מרכז כזה גדול לטיפול באלימות תושכר דירה בשוק החופשי והשופט יחייב אותו ויאמר לו: "אתה מורחק מהבית לא סתם לסבתא או לדודה אלא אתה מורחק לכתובת הספציפית הזאת ואתה תהיה בטיפול המרכז לטיפול באלימות".
ציפי נחשון-גליק: זו אוכלוסייה אחת של מורחקי בית, שמבחינת העלויות התקציבים הם הרבה יותר ידידותיים וריאליים ביחס להוסטל של בית נועם, ואוכלוסייה נוספת הם עצורי הבית שמורחקים מהבית ועצורים בבית, ויש מאות כאלה בשנה.
ציפי נחשון-גליק: ברגע שהוא עצור בבית אסור לו לזוז מהבית, לא לעבודה, לא לטיפול ולא לשום מקום, ואנחנו חשבנו להקים מרכז יום כזה שכשהוא עצור בית הוא חייב להיות במסגרת טיפולית מבוקר עד 4 אחר הצהריים ומ-4-5 הוא יהיה עצור בית אצל קרוב משפחה.
השופט אלון גילאון: זה מחייב תיקוני חקיקה.
ציפי נחשון-גליק: אנחנו הצענו להתחיל כתכנית פיילוט בשלב ראשון.
השופט אלון גילאון: את לא יכולה לעשות את זה, אם יש למישהו צו הרחקה והוא סגור הוא לא יכול לצאת.
ציפי נחשון-גליק: זה באמצעות המלצה של קצין המבחן.
ציפי נחשון-גליק: קצין המבחן ימליץ שהוא יהיה עצור בית בכתובת הספציפית הזאת 8 שעות ביום ובשעות אחר הצהריים הוא יהיה בכתובת אחרת.
גילה גמליאל: השאלה מה קורה עם הפרנסה של הילדים.
ציפי נחשון-גליק: האבסורד הוא שגבר שהוא עצור בית מקבל הבטחת הכנסה באותו זמן.
ציפי נחשון-גליק: אז שיהיה במרכז כזה ולפחות יעבור שינוי בחשיבה שלו, שליטה בכעסים שלו.
גילה גמליאל: אנחנו לא נספיק כאן את הכל, אפשר להעביר לי את זה גם בכתוב ונראה איך אנחנו מקדמים את זה.
עדה פליאל: אני יכולה לתמצת.
עדה פליאל: היום פועלים בארץ 14 מקלטים לנשים מוכות, אחד נפתח לפני כחודש למגזר הערבי, שני למגזר הערבי, מקלט אחד יש לנשים חרדיות.
עדה פליאל: אנחנו רואים במקלטים מקום שבאמת נותן את ההגנה הראשונית לנשים אבל גם מאפשר מקום לשיקום ובאמת התחלה של השינוי בתפיסה העצמית ולשיקום אחר כך.
עדה פליאל: עובדה היא שכשני שליש מהנשים לא חוזרות אחר כך לחיים אלימים, הן יוצאות לחיים עצמאיים, בין בדירות המעבר או בין בדיור העצמאי.
עדה פליאל: ב-2002 פעלו 22 דירות מעבר למקלטים ושהו בהן 52 נשים וילדיהן.
עדה פליאל: אנחנו תומכים במרכזי הסיוע לנפגעות תקיפה מינית, המדיניות שלנו זהה ואנחנו דואגים לנושא הזה.
עדה פליאל: אנחנו פתחנו לפני שנה ומשהו תכנית חדשנית לחלוטין, שזה מרכז בין תחומי לטיפול בנפגעות תקיפה מינית.
עדה פליאל: פתחנו את זה בשני מקומות, וזה שירות ציבורי ראשון לנשים נפגעות תקיפה מינית בטיפול.
עדה פליאל: מרכזי הסיוע נותנים את הסיוע הראשוני ואנחנו יצרנו כאן רצף טיפולי.
עדה פליאל: יצרנו מודל מיוחד של טיפול בנשים נפגעות תקיפה מינית על רצף, החל מהפניה למרכזים לטיפול בנפגעות תקיפה מינית, הטיפול הראשוני החירומי בבית החולים, ואחר כך טיפול במרכזים שלנו, שזה טיפול של עובדים סוציאליים מומחים בנושא הזה, כשהמרכזים האלה גם יהפכו למרכזי למידה והדרכה לעובדים סוציאליים בשטח.
עדה פליאל: הפנייה אל המרכזים הטיפוליים האלה היא לא רק של הנפגעות שנפגעו היום אלא גם של נפגעות גילוי עריות בעבר ונשים שחיות שנים רבות עם הטראומות ועם כל האימה הזאת שעוברת עליהן.
עדה פליאל: במרכזים האלה יש משהו מאוד מאוד מיוחד - זה לא טיפול רק בפגיעה אלא מתן שירות לכל הצרכים שלה מסביב.
גילה גמליאל: אנחנו דנו בנושאים האלה בישיבה הקודמת.
עדה פליאל: זה משהו חדשני.
גילה גמליאל: אני מצטערת, אנחנו צריכים לסכם, לא נחזור על דברים שנאמרו בישיבה הקודמת.
עדה פליאל: זה לא נאמר, אלה שני מרכזים חדשים של המשרד.
גילה גמליאל: אנחנו לא מדברים על המרכז שלכם?
הילה קרנר-סולימאן: הטיפול הוא אחרי שהן פונות אלינו.
עדה פליאל: אמרתי שזה בהמשך, כי טיפול ציבורי בנפגעות תקיפה מינית לא היה עד לפני שנה ומשהו.
עדה פליאל: מהמרכזים הן הולכות לטיפול פרטי אם יש להן כסף, ואם אין להן כסף הן לא הולכות לשום מקום.
עדה פליאל: כאן יש להן מקום להגיע, גם במקרים של פגיעה ישירה ומיידית עכשיו וגם אם הן נפגעו לפני 20, 30 ו-40 שנה, עם כל אירועי החיים שהן עברו.
עדה פליאל: וניתן להן טיפול מאוד מאוד ממוקד בפגיעה ובכל תחומי החיים האחרים שהן זקוקות להם.
עדה פליאל: יש לנו טיפול בנשים במחלקות לשירותים חברתיים, יש בארץ 254 מחלקות לשירותים חברתיים, וזה בנוסף ל-50 מרכזים למניעת אלימות שציפי דיברה עליהם.
עדה פליאל: בכל מחלקה לשירותים חברתיים כשאישה מגיעה היא תקבל את הטיפול בנושא של האלימות, אם היא תדבר, ואם העובד הסוציאלי מומחה מספיק הוא יחשוף את זה, ואם הוא לא מומחה כל כך הוא לא יחשוף את זה.
עדה פליאל: מבחינת השירות שלנו טיפלנו ב-7,700 נשים במחלקות לשירותים חברתיים.
עדה פליאל: עובדות שנמצאות בקשר עם השירות שלנו ומודרכות על ידינו טיפלו ב-7,700 נשים, 2,500 נשים מוכות, חלקן ערביות וחלקן עולות, נשים שנפגעו מינית, 1,450 נשים השתתפו בקבוצות תמיכה לנשים מוכות ולהעצמה וכן הלאה וכן הלאה.
גילה גמליאל: תגישי לי את זה בכתב.
עדה פליאל: בנוסף יש לנו גם טיפול בנערות במצוקה, שעוברות גם את כל המסכת הזו, ואנחנו מתחילים את הטיפול קודם.
עדה פליאל: יש 17,000 נערות במצוקה שמטופלות במדינת ישראל על ידי השירות לטיפול בנשים ונערות.
נילי ברוייר: שמי נילי ברוייר, אני מרכזת פורום של נשים עם מוגבלות למען נשים עם מוגבלות בארגון "בזכות", פרוייקט שמשותף לו גם הג'ויינט.
נילי ברוייר: בישיבה לפני כחודש, במסגרת הוועדה הזו, דובר על נשים עם מוגבלות, בין השאר עלה גם הנושא של אלימות, ורציתי רק ליידע את הנוכחים לגבי מרכז ליווי שמתקיים בארגון "בזכות" עם נשים עם מוגבלות שכלית ונפשית שעברו אלימות מינית.
נילי ברוייר: יש רכזת שמלווה אותנו.
נילי ברוייר: מגיעה אישה שמכירה את השפעת המוגבלות על תהליך החקירה וההעדה והיא בעצם מאפשרת לחוקר לקבל את התשובות שאליהן הוא חותר באמצעות התאמת השאלה ליכולת של אותה אישה והסברה את התשובות לאותו חוקר.
נילי ברוייר: יש קשיים של תפיסת זמן, אם יש מספר שאלות אז לעיתים היא נוטה לתת את התשובה האחרונה, את האופציה שיותר הודגשה.
נילי ברוייר: הנשים האלה מוכשרות לכך, הן מכירות את הנושא, וכך הן בעצם יכולות לגשר בין החוקר לבין האישה שעברה את האלימות.
נילי ברוייר: זה התחיל לפני כמה חודשים.
קריאה: זה יישום החוק מבלי שאנחנו יכולים ליישם אותו.
נילי ברוייר: כן, כיום זה נמצא בתהליכים, זה עוד לא קיים, אבל מבחינה מעשית אנחנו כבר מפעילים את זה במסגרת העמותה.
רפ"ק רקפת גלעד: אנחנו עובדים איתם ביחד, מיידעים את החוקרים שלנו, ואם מגיעה אישה כזאת היא מגיעה לחקירה.
נילי ברוייר: "בזכות" גם פונה למשטרה, אני חושבת שאת רוב המחוזות כבר כיסינו, והחוקרים פונים אלינו, וככה אפשר בעצם למצות הליכים של חקירה ומשפט ולהביא לגזר דין נכון.
הילה קרנר-סולימאן: והיתה כבר הרשעה אחת.
נילי ברוייר: כן, כבר היתה הרשעה אחת ויש כבר מספר תיקים שמטופלים.
קרן גייר: שמי קרן גייר, מהרשות לקידום מעמד האישה.
קרן גייר: אני רוצה לציין שבשנת 2002 יצאו תקנות שמחייבות רופאים ועורכי דין ליידע אם הם מאתרים סימני אלימות על אישה.
קריאה: גם מערכת החינוך וכל מי שבא במגע.
השופט אלון גילאון: ליידע את מי?
קרן גייר: את הנשים עצמן, על אפשרויות הטיפול.
קרן גייר: בשנה שעברה היו חמישה ימי עיון לשופטים בסיוע המשפטי, לעורכי דין, לרופאים, ואנחנו נמשיך עם ימי העיון האלה.
השופט אלון גילאון: אני רק הייתי מתקן את זה - ליידע גם גברים, לא רק נשים.
השופט אלון גילאון: אם רופא או עורך דין פוגש מישהו שהוא אלים הוא צריך ליידע גם אותו.