GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יהודית פלוטקין: לא מזמן בפנייה שלי הורידו דוכן בפסטיבל בירה בגן צ'רלס קלור שבו היתה תחרות בין צעירים להכות בשוט חצי בובה עם תחתונים.
יהודית פלוטקין: עם השוט היה צריך להוריד את התחתונים.
יהודית פלוטקין: זה עבר את עיריית תל אביב, וגוף רציני שאמר: זה לא אני, זה חברת השיווק שלי.
יהודית פלוטקין: זה נמצא בכל מקום, ואנחנו צריכים לפעול בעניין וגם בנושא שאפשר יהיה לתבוע לדין גורם ששם דבר כזה בפסטיבל של בני נוער, שיידע שלא שמתי והורדתי או פרסמתי ואחר כך קיבלתי המון תקשורת, ואני מפרסם בגלל זה כמו משרדי פרסום שעושים דברים שמבזים נשים ומעודדים אלימות ואחר כך נהנים מזה שכולם מתקיפים אותם, לכן עושים זאת.
יהודית פלוטקין: זה בהיבט של חקיקה.
יהודית פלוטקין: אחרי שאמרתי את זה, אסור לנו – ואני בטוחה שזו לא כוונה של אף אחת שנמצאת פה - לחבר את הנושא של המאבק באלימות נגד נשים עם נושא פוליטי.
יהודית פלוטקין: זה נושא שמחבר את כולנו, וגם אין להפריד בין אלימות נגד נשים לבין מעמד האישה בכלל.
יהודית פלוטקין: אנחנו לא רוצים לחכות ליום שבמזרח התיכון יהיה כמו בלגיה ושוויץ, ונגיד; עכשיו נתחיל לטפל בשאר הדברים.
יהודית פלוטקין: אנחנו רחוקים ממצב של בלגיה ושוויץ, לצערם של כל אלה שיושבים פה.
יהודית פלוטקין: צריך להתייחס לעוד קבוצה ענקית, שיש מעט התייחסות אליה, זה אלה שנמצאים מסביב למעגל הראשון של סובלים מאלימות.
יהודית פלוטקין: אם יש 150-200 אלף נשים שסובלות מאלימות, יש סביבן, המשפחה הכי קרובה, 3-4 אנשים, זה מיליון איש בתוך האלימות, וזה אומר שכל עם ישראל נמצא על יד האלימות.
יהודית פלוטקין: אני מברכת את היוזמה של נעמת לפתוח במבצע של הפעילות במקומות העבודה, זה אחד המקומות המרכזיים לזהות ולתת צוהר ויד לנשים שסובלות מאלימות.
יהודית פלוטקין: יצאנו בתקציב המתוקצב ברשות – גם זה הייתי רוצה שיישמע במסגרת התקציבים – שאנחנו מקיימים מאבק להגדיל את התקציב שלנו מכלום לכמעט כלום.
אתי לבני: מה התקציב?
יהודית פלוטקין: תקציב הפעילות שלנו לשנה הקרובה, אלא אם יחול תיקון, הוא בין 800 ל-900 אלף שקל.
טליה לבני: זה מסר, זה אותה ציניות, אותה מדיניות.
טליה לבני: הכל פוליטי.
טליה לבני: הציניות הזאת מבטאת עמדות פוליטיות.
טליה לבני: זה מה שהם חושבים שצריך לתת לנושא של נשים.
טליה לבני: אותה ציניות.
יהודית פלוטקין: זה לא מפגלתי, זה פוליטי.
אתי לבני: אל תיכנסי לזה.
אתי לבני: אנחנו עושים על זה ישיבה נפרדת, נגדיל לכם את התקציב.
טליה לבני: אנחנו מבקשות עוד אפס בסוף.
יהודית פלוטקין: מעמד הרשות למעמד האישה במובן הזה הוא כמעמד האישה.
יהודית פלוטקין: זה עניין של שנים, לכן אני אומרת - זה לא פוליטי, לא מפלגתי, זה מאבק שאנחנו צריכות לנהל כמו כל המאבקים האחרים שהם פוליטיים.
יהודית פלוטקין: הקבוצה הגדולה הזאת, של כל עם ישראל, שיצאנו באין תקציב לקמפיין בתקשורת על הנושא שמעורבות זה לא התערבות.
יהודית פלוטקין: לפנות לכל אחד, לגלות ערנות למה שנעשה סביבו.
יהודית פלוטקין: אם שומעים צעקות של השכנים, לפנות למשטרה.
יהודית פלוטקין: אם רואים מישהי בעבודה שחושבים שנמצאת במצב קשה, להציע אוזן קשבת, לפנות לקווים ולארגונים, לקבל ייעוץ מה עושים, להביא לה חומר הסברה.
יהודית פלוטקין: לא מבקשים מכל אחד להיות עובד סוציאלי, מבקשים מכל אחד לגלות את כל הצדדים שלו כבן אדם גם מול הנשים שנמצאות במצוקה הזאת ושותקות.
נדיה חילו: נאמרו כמעט כל הדברים, אך אני רוצה להדגיש כמה דברים.
נדיה חילו: אי אפשר לנתק את תופעת האלימות מהקונטקסט החברתי.
נדיה חילו: נכון הוא שיושבת ראש הוועדה שקשרה את הנושא לאירועים הקונקרטיים, שרק היום שמענו על הנתונים של דו"ח העוני הקשה.
נדיה חילו: אנחנו רואים במשך השנים תופעה שיש משאבים ונפתחו עוד מקלטים והמודעות של כל הארגונים בנושא הזה עולה, אבל המספרים של התיקים, של התלונות, של הנשים הנרצחות שמרו על עצמם.
נדיה חילו: זה אומר דרשני.
נדיה חילו: אני חושבת שהשנה הבאה, לצערי, התופעה הזאת אולי תלך ותגבר לאור הנתונים הכלכליים הקשים מאוד שכולנו צופים שישפיעו.
נדיה חילו: אני רוצה לשים דגש על הנושא של המניעה, מאחר שהדוחות מראים שהחלק של המניעה והשילוב של הטיפול האינטגרטיבי, שמצריך את כל משרדי הממשלה.
נדיה חילו: דובר על חינוך, רווחה, תעסוקה, ולצערי, גם בזה יש קיצוץ אדיר.
נדיה חילו: כל המשרדים – אם בעובדים הסוציאליים, כל הפרוייקטים למיניהם קוצצו בשנת 2004 ויהיה קיצוץ נוסף ב-2005, כך שהתחום הזה של מניעה ותגבור והעצמה בתחומים הכלכליים-חברתיים-חינוכיים למיגור התופעה הולכים ונחלשים.
נדיה חילו: לגבי המגזר הערבי – וחברתי עאידה דיברה רבות – יש מחקר חדש שבשבת שמעתי עליו, שככל שהפער בהשכלה – זה מחקר שנעשה בקרב נשים ערביות – יותר גדול, כך האלימות.
נדיה חילו: לא משנה אם מישהי אקדמאית או לא, אם הבן זוג בפער השכלה זה נושא אחד להגברת האלימות.
נדיה חילו: אם ההשכלה שוויונית, זה משפיע על פחות אלימות.
נדיה חילו: אני חושבת ומאוד בעד הגישה שאומרת שצריך להסתכל בפנים ולראות מה אנחנו בחברה שלנו יכולים לעשות.
נדיה חילו: יש גם האלמנט התרבותי שמשפיע, יש הסלחנות יתר כלפי הנושא של אלימות כלפי נשים בחברה הערבית.
נדיה חילו: שני המקלטים עושים עבודה נהדרת, אבל אחרי שהאישה מסיימת מקלט, נשאלת שאלה מה החברה עושה כדי לקבל אותה.
נדיה חילו: ואנו רואים שדוחים אותה, היא מסומנת, לא רואים אותה כקורבן אלא כאילו היא לא טובה, כך שהיא יוצאת בכלל לפעמים מהמעגל של החברה טוטאלית כמעט, מתחילים להסתובב, ונתקלים בנשים, אפילו באזור שאני גרה, יוצאות מקלטים שלא יכולות לחזור ליישובים שלהן.
נדיה חילו: זאת תופעה שצריך לתת הדעת.
נדיה חילו: לדעתי, מוקדי הכוח במגזר הערבי – ואני מפנה את הדברים לחבר הכנסת זחאלקה ודרכו לכל חברי הכנסת – יכולים לעשות הרבה מאוד בעניין הזה.
נדיה חילו: זאת לא בעיה של הנשים, האלימות היא בעיה חברתית.
נדיה חילו: אם מוקדי הכוח – הדתיים, הציבוריים, הפוליטיים יאמצו קו ברור על גינוי הגברים שמכים, לדעתי, זה יחולל את השינוי בנושא הזה.
נדיה חילו: נכון להיום, אנו רואים את המגננה, רואים בחברה אצלנו את המגננה והסלחנות גם של אנשים בכירים שאמורים להכתיב את הטון ולהוקיע את התופעה הזאת.
אתי לבני: חבר הכנסת זחאלקה רוצה להשיב.
אתי לבני: במשפט אחד.
ג'מאל זחאלקה: אני ממליץ לארגונים ולוועדה למעמד האישה לקבל נתונים מנציב שירות המדינה על מעשים מגונים שעושים מורים בתלמידות.
ג'מאל זחאלקה: שמעתי את הנתונים, הם מסמרי שיער.
ג'מאל זחאלקה: הבעיה עם התלונות האלה - שבדרך כלל המשפחות סוגרות, וזה ערביות וגם יהודיות.
ג'מאל זחאלקה: אבל צריך לדבר עם נציב שירות המדינה.
ג'מאל זחאלקה: מגיעות אליו תלונות.
ג'מאל זחאלקה: התלונות שמגיעות הן רק חלק קטן מהמציאות שיש.
אתי לבני: התנועה הקיבוצית.
סמדר סיני: אני מנהלת היחידה לקידום נשים בתנועה הקיבוצית.
סמדר סיני: התנועה הקיבוצית חברה סגורה, דומה בהרבה מאוד קווים לחברה החרדית שהדר דיברה עליה, אבל שונה ממנה בהרבה.
סמדר סיני: היום המחקר האקדמי מדבר על תופעה מאוד ברורה ובולטת במדינות המתפתחות שנקראת הפמיניזציה של העוני, שבמדינות המתפתחות, אמריקה הלטינית, אסיה ואפריקה לא פסחה על החברה הישראלית נוכח המדיניות הניאו-תאצ'ריסטית של משרד האוצר.
סמדר סיני: ומדוע הפמיניזציה של העוני?
סמדר סיני: כי חד-הוריות, קבוצה ראשונה שנפגעת הכי קשה – אם מדברים על משפחות, אז האפשרות לתעסוקה, ניצול המצב על-ידי המעסיקים, ההידרדרות ממצב של בינוני ומטה למצב של עוני, ההישארות במצב של אלימות כלפי האישה וכו'.
סמדר סיני: קחו לתשומת לבכם – הפמיניזציה של העוני.
סמדר סיני: הנפגעות העיקריות והתוצאה הברורה ביותר של זה זו הגברת האלימות.
סמדר סיני: האם העונשים המוטלים על-ידי הרשות האוכפת אינם קלים מדי?
סמדר סיני: אין לי תשובה.
סמדר סיני: לגבי הקיבוצים, חברה סגורה, שותקת, משתיקה ומטייחת, ולא פוסח עליה מה שקורה בחברה הישראלית שנעשתה אלימה בעשר השנים האחרונות, אם לא יותר, אם לא נייחס את זה לכיבוש וכדומה.
סמדר סיני: החלטנו שצריך לשבור את השתיקה, ולכן יש לנו קו חירום קיבוצי שהוא שלוחה של הקו החם.
סמדר סיני: הוא מיועד לחברות קיבוצים שרוצות להתלונן על הטרדה, התעללות וכדומה.
סמדר סיני: אני לא יכולה להגיד שהמספרים רבים מדי, להפך.
סמדר סיני: אבל החדירה והניסיון לפרוץ את החומה הוא איטי, הדרגתי ואנו מקווים בתוספת של חינוך.
סמדר סיני: יש בקיבוצים דירות מקלט, אני לא מספרת את המספר שלהן, אני לא מונה היכן, אבל הקיבוצים מסייעים בנושא של דירות מקלט.
סמדר סיני: יש קבוצות של נשים חברות קיבוצים שמתנדבות קבוע במקלטים לנשים מוכות.
אתי לבני: גבר מכה מוצא מהקיבוץ?
סמדר סיני: היה לנו מקרה, יש קושי בנושא של גבר מכה.
סמדר סיני: הוא קיבל את עונשו מבחינה משפטית.
סמדר סיני: יש קושי בהוצאתו מבחינה יורידית מהחברה הקיבוצית, כי אנחנו חברה שיתופית.
סמדר סיני: זה דברים שיש להם היבטים משפטיים, ואנו מנסים לטפל בהם, כמו שיש היבטים משפטיים ייחודיים לנושא של חד-הוריות בקיבוצים.
סמדר סיני: בנוסף למה שקורה להן בחברה הישראלית, יש "הרעה" או "שוני" בחברה הקיבוצית.
סמדר סיני: המניעה מבחינה חינוכית אינה מספיקה.
סמדר סיני: לדעתי, כל ארגוני הנשים – לא מספיק הסיבוב סביב השולחן – יחד עם המוסדות האוכפים את החוק חייבים לשתף פעולה בנושא הזה.
סמדר סיני: החינוך עצמו לא מספיק, אנו רואים איך האלימות גוברת בבתי הספר.
סמדר סיני: צריך להיות פה שיתוף פעולה של כל הארגונים עם החקיקה על-מנת לשנות את המצב.
סמדר סיני: בלי זה, זה רק ילך ויגבר.
שיבולת אדלמן: לגבי השאלה, האם מרחיקים את הגבר מהתנועה הקיבוצית; בכל החברה הישראלית עובדים הפוך מההיגיון, האישה המוכה היא זאת שמורחקת מהחברה.
טליה לבני: נעמ"ת החליטה שהיא חייבת להביא את הנושא של מאבק באלימות במשפחה על דרך חינוך מבוגרים – גברים ונשים כאחד.
טליה לבני: נשות המקצוע החליטו שככל שניתן לאבחן אישה מוכה במקום עבודה, בכלל בדרך כלל כשבודקים נשים מוכות לא המשפחה יכולה להיות העזר, אלא הסביבה היותר רחוקה.
טליה לבני: תמיד מסתירים מהמשפחה.
טליה לבני: לא האמא והאבא יודעים, אם מדובר על בת.
טליה לבני: כך ראינו מסיפורים וממקרים ומניסיוננו.
טליה לבני: אנחנו צריכים להגיע לסביבת החברים.
טליה לבני: אני לא יכולה להזמין את החברים, אני צריכה להגיע אליהם, ואני יכולה למצוא את החברים במקומות העבודה.
טליה לבני: ניתן יותר לאתר נשים מוכות וגם גברים מכים במקום העבודה.
טליה לבני: בנעמ"ת עם נשות המקצוע הכינה – כמו שיש לנו תמיד עשר נורות אדומות לגבי, איך תדעי שהגבר מכה – אנחנו אומרים: איך אתה תדע שהחבר לעבודה שלך הוא גבר מכה.
טליה לבני: עם זה אנחנו יוצאים למקומות העבודה עם כל המעבידים, בניסיון לעשות מכנה משותף, שפה משותפת של מקסימום אנשים במדינה שיידעו מה הסימנים של אישה מוכה, מה הסימנים של גבר מכה, ואיך החברים לעבודה יכולים להיות שותפים במניעת התופעה.
אתי לבני: עכשיו נשמע את ליזה ניקולייצ'וק, ארגון נשים עולות.
ליזה ניקולייצ'וק: אני מנהלת מרכז סיוע בבאר-שבע.
ליזה ניקולייצ'וק: כשנכנסתי לשם כמנהלת, ואני דוברת רוסית, אני עדיין עולה חדשה, קיבלנו יותר מ-60% עלייה בפניות בשפה הרוסית.
ליזה ניקולייצ'וק: אצל עולים השתיקה יותר רועמת כי אין להם אמון בממסד, יש פחד מחשיפה.
ליזה ניקולייצ'וק: יש מתח, איך עם המוניטין שלי, אם יידעו שאני אישה מוכה, ואם שכנה דוברת עברית רואה שחברה רוסייה סובלת, שתסביר לה: יש לך הכתובת, יש לאן לפנות, תתקשרי.
ליזה ניקולייצ'וק: רואים שפניות ואולי מצוקה שם עוד יותר גדולה, כי היא יותר תלותית מבחינה כלכלית, יותר בדידות חברתית.
ליזה ניקולייצ'וק: גם מתח בין הורים לילדים.
ליזה ניקולייצ'וק: אין לי זמן לדבר יותר מדי, אבל הפניות שאנחנו מקבלים – לא ציפינו לזה.
ליזה ניקולייצ'וק: רק התחלנו את ההסברה בקטן, היה צורך לעשות קורס בשפה רוסית, יש לנו 25 מתנדבות דוברות רוסית, ועוד לא סיימו את הקורס, התחילו לעבוד, כי היו כל כך הרבה פניות.
ליזה ניקולייצ'וק: היינו חייבים לקבל עוד עובדת סוציאלית שמטפלת בתחום אלימות במשפחה, ולהפריד בין אלימות מינית לאלימות במשפחה.
ליזה ניקולייצ'וק: התברר שכל אישה שפנתה למרכז כי היא אישה מוכה, התברר שהיא גם סבלה מאלימות מינית.
ליזה ניקולייצ'וק: היא בחרה לדבר על אלימות במשפחה כי זה נחשב יותר בסדר, היא פחות מתביישת.
ליזה ניקולייצ'וק: זאת בושה לחברה שלנו.
ליזה ניקולייצ'וק: אני רוצה לספר סיפור קצר; אישה עולה חדשה באה לחנות לחפש עבודה, כולם מספרים לה שיש מקום, הכל בסדר, אומרים לה: תעלי למנהל, והוא אומר לה: את רוצה משמרת טובה כי את אם לילדים קטנים, ותמורת זה את תעשי את זה וזה – אני לא רוצה לתאר מה.
ליזה ניקולייצ'וק: היא מזועזעת, יוצאת, כולה אדומה.
ליזה ניקולייצ'וק: אז היא חוזרת לדבר עם הקופאיות, ואף אחד לא מתפלא.
ליזה ניקולייצ'וק: אומרים לה: מה חשבת?
ליזה ניקולייצ'וק: את רוצה להשיג כל מה שאת רוצה תמורת כלום?
ליזה ניקולייצ'וק: זה התגובה של החברה.
ליזה ניקולייצ'וק: זה הכי כואב.
ליזה ניקולייצ'וק: על זה צריך לעבוד.
ליזה ניקולייצ'וק: זה חינוך, ואנחנו אומרים: רוסיות, ובעצם יש הבדל בין קווקזיות, בוכריות, גרוזיניות.
ליזה ניקולייצ'וק: כולן דוברות שפה רוסית, אבל התרבות היא אחרת.
ליזה ניקולייצ'וק: אם בחורה קווקזית מתקשרת לקו, היא לא מוכנה להיפגש, היא לא רוצה שיידעו.
ליזה ניקולייצ'וק: היא מבקשת עזרה, אבל הפחד שלה עוד יותר גדול.
ליזה ניקולייצ'וק: כולם צריכים להתייחס לזה, והישראלים הוותיקים צריכים לעזור ולהסביר: תנסו לא לשתוק.
אתי לבני: בין הנרצחות בשנה האחרונה יש רוב של נשים עולות חבר העמים.
אסתי פלנט: אני מנהלת מקלט לנשים מוכות דתיות.
אסתי פלנט: אני רוצה לדבר על נושאים שלא קשורים להלכה היהודית, שהיא מורכבת, אלא נושא של נשים מוכות דתיות.
אסתי פלנט: העניין המרכזי והכי משמעותי לדת שאישה מוכה היא אישה מוכה.
אסתי פלנט: שמענו הרבה דוברים, הבעיות הן אותן בעיות, הקשיים הם אותם קשיים.
אסתי פלנט: יש ניואנסים, ובגלל קוצר הזמן אתייחס למבדיל ולא למשותף.
אסתי פלנט: גם באלימות עצמה יש כמה שינויים זעירים – הכפייה לשמור את המצוות ולא לשמור את המצוות.
אסתי פלנט: בעל שמכריח את אשתו להחמיר ולהגזים ותופס אותה על דקויות בענייני הלכה, זו אלימות אופיינית של המגזר החרדי.
אסתי פלנט: וגם ההפך – בעלים שכופים על נשותיהן לעבור על מצוות ההלכה בניגוד לתפיסה שלה.
אסתי פלנט: שני הדברים האלה אופייניים.
אסתי פלנט: בנוסף, יש דברים שדומים לאוכלוסייה הכללית – אלימות שמתבטאת בדברים דתיים, למשל בעל שמעיר את כל המשפחה ב-3:00 בלילה בליל שבת, ואומר: עכשיו עושים קידוש, כולם צריכים להתלבש ולשבת, וכך שבת אחרי שבת אחרי שבת.
אסתי פלנט: אישה שכל ילדיה כבר באוניברסיטה באה אליי.
אסתי פלנט: אמרתי לה: למה עכשיו, אחרי 20 שנה שאת סובלת מאלימות מתמשכת?
אסתי פלנט: היא אמרה: השבת הזאת צריך לבוא החבר של הבת שלי, ואני לא יודעת מה לעשות.
אסתי פלנט: היא התקשרה בשבת הזאת.
אסתי פלנט: המשפחה יישרה קו עם התפיסה.
אסתי פלנט: דברים כאלה- -
אתי לבני: מה את עושה במקרה כזה?
אסתי פלנט: אני מביאה למודעות.
אסתי פלנט: במקרה הזה האישה היתה נטולת כוחות, לא הצלחנו להוציא מהבית, אבל הוצאנו.
אסתי פלנט: יש פה עיוות.
אסתי פלנט: אף משטרה לא תוציא בעל כי ב-3:00 בבוקר הוא מעיר את המשפחה, ואני חושבת שבצדק מסוים.
אסתי פלנט: יגידו: תיפרדו.
אסתי פלנט: זה בעניין האלימות, שהיא טרור שקט, דומה מאוד לאלימויות מסוגים שונים.
אסתי פלנט: זה לא משנה אם נבקש ממנה לרקוד בלט באמצע הלילה או לעשות קידוש – אלימות היא אלימות.
אסתי פלנט: ההבדלים העיקריים בין הנשים הדתיות, ויותר מזה - החרדיות, לאחרות, הוא בעניין של לפני ואחרי ההגעה למקלט או הגעה לטיפול בכלל.
אסתי פלנט: לפני יש המון מחסומים, בעיקר מחסומים של סטיגמה, שגורמים לכך שאישה דתית מגיעה למקלט באופן סטטיסטי כמה שנים אחרי חברתה הלא דתית.
אסתי פלנט: זה מכמה סיבות.
אסתי פלנט: בכלל - הן עושות המון ניסיונות של שלום בית.
אסתי פלנט: לא הגיעה אליי אישה למקלט בלי שבעה-שמונה ניסיונות של שלום בית, שלא צלחו.
אסתי פלנט: שוב ושוב הן מנסות.
אסתי פלנט: הסיבה העיקרית שהן מנסות - כי הסטיגמה עצומה כלפי האישה.
אסתי פלנט: ערך הנישואין הוא מקודש, אישה שחותכת ועוזבת את הבית בפועל נדונה – ואני אומרת את זה בכאב לב, אך זה אמת - לסטיגמה, וזה דומה לכל החברות הסגורות שדיברנו עליהן.
אסתי פלנט: יהיה לה קשה מאוד לחתן את הילדים שלה, לשלוח אותם למסגרות.
אסתי פלנט: אני בתוך המקלט צריכה לשלוח ילד מתוך המקלט למוסד חינוך חרדי, ילד מצטיין, לוקח לי שמונה מוסדות עד שמישהו מוכן לקחת אותו, כי הוא נחשב ילד סוג ב' כי היתה אלימות במשפחה.
אסתי פלנט: גם סיבות כלכליות מאוד משמעותיות.
אסתי פלנט: יש גם מספר ילדים גבוה, ויש השפעה גדולה של קיצוץ בקצבאות הילדים.
אסתי פלנט: אישה לא יכולה לצאת לעבודה כאשר יש לה 5 ילדים.
אסתי פלנט: האישה בחברה החרדית היא המפרנסת בדרך כלל, אבל הפרנסה שלה מאוד זעומה.
אסתי פלנט: היא מפרנסת, אבל הוא לומד תורה, אז הוא יותר חשוב ממנה.
קריאה: אלוהים בצד שלו.
אסתי פלנט: אלוהים בצד שלו במובן של חוסר השוויוניות במתן הגט.
אסתי פלנט: יש שינוי מאוד גדול.
אסתי פלנט: ב"בת מלך" עובדים בעניין של מודעות.
אסתי פלנט: הוצאנו סרט דיסק, מפיצים בעשרות-אלפי עותקים, דיסק שמיועד לחברה החרדית במודעות לנושא אלימות.
אסתי פלנט: אין אישה בסרט, לצערי, אך יש התייחסות לטיפול.
אסתי פלנט: נוסף לזה, יש לנו הצגת תיאטרון שרצה בבתי ספר דתיים.
אסתי פלנט: למרות הקושי העצום של אישה לפנות למקלט בגלל הסטיגמות ובגלל המצב הכלכלי וכל הסיבות שמנינו, בעיקר בגלל הערך המקודש של מוסד הנישואים, הן פונות.
קריאה: בהצגה יש אישה?
אסתי פלנט: זה תיאטרון בובות.
אסתי פלנט: רק בנובמבר פנו למקלט שלנו כפול נשים – המקלט שלנו הוא קטן, יש לנו 6 נשים בלבד.
אתי לבני: כמה פניות יש לכם?
אסתי פלנט: יש לנו 20 נשים שנמצאות, ויש 40 פניות בשנה.
אסתי פלנט: יש 150 פניות, אבל יש פניות שחיוני לשלוח אישה למקלט, יש כפול ממספר הנשים.
אסתי פלנט: כמה שנים אנחנו מנסים לפתוח עוד מקלט לציבור הדתי, כי זה קריטי.
אסתי פלנט: רק עכשיו שש נשים פנו, ויש נשים שנדחו מחוסר מקום.
אסתי פלנט: זה נשים שעשו את הצעד הקשה ופנו, פנינו ואין תקציב להקמת מקלט, אנו בכל זאת נפתח מקלט מכספי תרומות.
חנה רוזנפלד: רציתי לדבר על הקשר וההשפעה של המצב הביטחוני והטרור על האלימות.
חנה רוזנפלד: צריכים להפריד בין מלחמה וטרור.
חנה רוזנפלד: הקשר בין מלחמה ואלימות במשפחה, ב-2000 האו"ם יצא בהכרזה שקיים קשר.
חנה רוזנפלד: במלחמת המפרץ נרצחו כפול נשים בישראל מאשר בשנים אחרות.
חנה רוזנפלד: בבסיס של המרינס, שחיילים חזרו – נרצחו ארבע נשים.
חנה רוזנפלד: הקשר בין טרור לאלימות עוד לא נחקר.
חנה רוזנפלד: אני רוצה להרים קריאה, אני מאוד מודאגת ממנה; יודעים שיש קשר בין פוסט-טראומה לבין אלימות במשפחה, כך אמרה מלחמת לבנון והכל.
חנה רוזנפלד: עכשיו כשעשו מחקרים בארץ ובניו-יורק מצאו שבארץ 15% מהילדים ו-10% מהילדים בניו- יורק, יש להם פוסט-טראומה לא מאובחנת מעצם החשיפה לאירועי טרור בטלוויזיה.
חנה רוזנפלד: בניו- יורק מצאו ש-66% מהילדים שאובחנו בפוסט טראומה בכלל לא טופלו, וכנ"ל בארץ.
חנה רוזנפלד: חצי מהילדים במצב של סטרס, 15% במצב של פוסט-טראומה קשה.
חנה רוזנפלד: כלומר, הנחה לוגית לא מבוססת כרגע.
חנה רוזנפלד: אני נורא מודאגת – הילדים האלה, שרק מעצם זה שהם רואים טלוויזיה הם נכנסים לפוסט- טראומה, זה מנבא לנו דור של ילדים שיהיו אלימים במשפחה.
אתי לבני: עו"ד הדרה ממרכז גליקמן, בבקשה.
הדרה גליקמן: היתה פה קריאה לגבי המקלטים לנשים מוכות, ואני מהמקלט של נעמ"ת בתל-אביב, היועצת המשפטית.
הדרה גליקמן: המקלטים נועדו בעיקר לפלח האוכלוסייה שלא יכול להישאר בבית, וגם אולי לא כדאי שיישאר בבית – לא רק בגלל הסיכון, שאז יש לנו את המשטרה, אלא כי זה באמת נשים שהיו חשופות שנים ארוכות, ומדובר בילדים של אותן נשים שהיו עדים וקורבנות לאלימות, עדים לאלימות, ולכן המקלטים נותנים מענה שאי-אפשר לעשות את זה על-ידי המשטרה באותו זמן.
יהודית זוסמנוביץ: בדרכי לכאן קיבלתי טלפון מעיתונאית שסיפרה לי: בחיפה אתמול בלילה במועדון שבני נוער נוהגים לבלות בו, על במה קטנה מוגבהת, מציבים בחורה בעירום מלא, עוד בחורה אחרת עם מגפיים ושוט ביד מצליפה בה, ובני הנוער מסביב מוחאים כפיים בקריאות חדווה תוך שתיית בירה בהנאה.
יהודית זוסמנוביץ: היא ביקשה ממני תגובה, העיתונאית.
יהודית זוסמנוביץ: אני חושבת לעצמי: מה הדבר הזה מלמד?
יהודית זוסמנוביץ: קודם כל, מה הפלא לגבי האלימות שנמצאת בבני הנוער אצל בני הנוער, מה הפלא שנאנסות ונפגעות וקיימת תקיפה מינית – כאן שמענו את כל הנתונים והנורות הזועקות – כשמדברים על אלימות כלפי נשים, כלפי נערות, ודאי זה מחזיר אותנו לשוויון בין המינים, לחינוך של שוויון בין המינים.
יהודית זוסמנוביץ: כאשר מדברים על שוויון, אני מוצאת את הקשר בהכרה בכבוד האישה, בשוויוניות שלה ובמעמדה.
יהודית זוסמנוביץ: אם מדברים על שוויון, אני רוצה לקרוא שלימודי מגדר או לימודים שקוראים לשוויון בין המינים ייעשו כבר מגיל אפס לאו דווקא בתיכונים שהיום אימצו את התפיסה של לימודי מגדר, אלא יתחילו את זה כבר בבתי הספר היסודיים.
טליה לבני: אנחנו הכנסנו את זה בתוכנית הלימודים של נעמ"ת, בגיל הרך.
יהודית זוסמנוביץ: אני רוצה שזה יהיה בגיל חובה, בתי ספר יסודיים והלאה.
יהודית זוסמנוביץ: דליה סיפרה על הפרויקט - יום חמישי, שעה 11:00, מרכז עינב, תל אביב, כולכן מוזמנות.
נביה מירקוס: אני פעילה בקרב נשים בשטח יותר מ-30 שנה.
נביה מירקוס: אני נתקלת בהמון בעיות של נשים - לא רק מוכות, אלא בעיות בחברה, במשפחה, בכל הנושאים.
נביה מירקוס: רציתי להגיד שלא היתה לנו אפשרות לפתור את הבעיות במשך 30 שנה, לא רק אצלנו כערביות, אלא בכל העדות – גם בכל העולם אותן הבעיות.
נביה מירקוס: אני רוצה לשאול למה אנחנו, ארגוני הנשים, גם אם אני רואה חבר כנסת אחד גבר, את הבעיה צריך להשמיע לגברים.
נביה מירקוס: אני רוצה שכל הארגונים ישתפו פעולה עם הגברים לשמוע מה כואב לנו, להזמין את כולם.
נביה מירקוס: זה נושא שכאילו מי ששר בתוך הכד - לא שומעים אותו.
נביה מירקוס: אנחנו כאילו שרים בכד.
נביה מירקוס: שנית, אני כנוצרייה, כל פעם אני יוצאת מהכלים אם אני שומעת הכומר, איך הוא קורא את הטקס: אתן הנשים תצייתו לגברים בכל דבר.
נביה מירקוס: אם היא אקדמאית, מבינה יותר ממנו, לא משנה.
נביה מירקוס: במשך כל ה-57 שנים כל הממשלות היו המפלגות הדתיות מנצלות את הנושא הקואליציוני כדי להיכנס לממשלה, וכופים עלינו, לא יכולים להפריד את נושא הדת מהמדינה.
נביה מירקוס: עכשיו מתקשרות אליי נשים שיש להן בעיות בגירושין, אצלנו אסור לאישה שרוצה להתגרש – אלא אם היא זונה.
נביה מירקוס: הוא מוכרח להביא טענות.
נביה מירקוס: הוא עושה אותה זונה כדי לגרש אותה.
נביה מירקוס: זה כואב לנשים.
נביה מירקוס: אני לא יכולה לעזור לה אם היא הולכת להתגרש.
נביה מירקוס: שלישית, מה התפקיד של התקשורת והחוקים?
נביה מירקוס: איך מנעו מהגברים המוסלמים להתחתן עם עוד ועוד נשים?
נביה מירקוס: החוק מונע- -
אתי לבני: לא מיישמים.
נביה מירקוס: בקשר למשטרה – כמה נשים שהתלוננו נגד איום ברצח, לא רק אלימות.
נביה מירקוס: ישבתי עם אחד השוטרים בתחנה.
נביה מירקוס: אמר לי: מה את רוצה שנעשה?
נביה מירקוס: שנצמיד שוטר לשמור עליה?
נביה מירקוס: מה אנחנו יכולים לעשות?
נביה מירקוס: היא מסכנה, מתלוננת, חשבה שאנחנו יכולים לעזור לה, ולא עושים כלום.
נביה מירקוס: איך נמציא חוק?
אתי לבני: אנחנו נמציא אותו.
נביה מירקוס: אם אנחנו רואים בטלוויזיה יום-יום את החיילים שיורים בילדות וילדים- -
מלי פינטו: חייבת לסיים במשהו פוליטי.
מלי פינטו: לא אתן לך לדבר, כי הנושא לא פוליטי.
מלי פינטו: את רוצה פוליטי, אשב אתך בחוץ- -
אתי לבני: תודה רבה לכולם, לא הספקנו למצות את הנושא, והישיבה נעולה.
אתי לבני: בוקר טוב לכולם, אני מתכבדת להתחיל את הישיבה, שנושאה עידוד מעסיקים להעסקת נשים בישראל.
אתי לבני: זוהי ישיבה חשובה מאין כמוה, כי היא נותנת גם כלים כיצד לעודד העסקת נשים בישראל ומה הפתרונות, מעבר להצהרות הכלליות.
אתי לבני: בישיבה הזאת, יציג לנו דר' רובי נתנזון את המחקר שהם הכינו, אני מבינה שיש גם הצעת חקיקה שעכשיו יו"ר נעמת הציגה בפניי, ובהמשך היא תדבר עליה ואנחנו נוביל אותה.
אתי לבני: בעקבות ההערות של יו"ר נעמ"ת טליה לבני, הגשתי הסתייגויות לתקציב לגבי הורדת מס מעסיקים ב- 1.5%, כמו שהיה מתוכנן.
אתי לבני: ההסתייגות היתה שזה ישמש מנוף להעסקת נשים, אבל בימים אלה התבשרתי שכנראה כל הנושא הזה יורד מהפרק, ולא תהיה הורדת מס מעסיקים.
אתי לבני: לכן אנחנו לא יכולים להשתמש בכלי הזה, אבל כעת נוכל לראות אלו כלים אחרים יש לנו, ובישיבה כיום אנחנו הולכים לדבר על הכלים שלנו לעודד העסקת נשים.
טליה לבני: ברצוני להודות ל- "קרן פרידריך אברט", שסייעה לנו מאוד במימון המחקר ומסייעת לנו בקידום הנושא של עידוד העסקת נשים במדינת ישראל.
אתי לבני: אנחנו מצטרפים לתודות.
רובי נתנזון: גם אני רוצה להודות, הן לנעמ"ת שיזמה את המחקר, והן לקרן אברט שסייעה במימון, והיא בעצם כבר שנים רבות שותפה במחקרים רבים ומגוונים בנושא מעמד האישה, שחלקם הוצגו בוועדה הזאת גם בשנים עברו.
רובי נתנזון: ברצוני להציג בפניכם את הגב' הגר צמרת, שהיא מנהלת המחקר אצלנו במכון המחקר, ואין ספק שיש לה קרדיט מאוד גדול במחקר הזה, שבוצע גם בעריכתה.
רובי נתנזון: נקודת המוצא היא: עידוד מעסיקים להעסקת נשים בישראל, מחקר השוואתי, כאשר קודם כל ניסינו למפות, מהי האוכלוסייה הרלבנטית מבחינתנו והיכן כדאי להתמקד.
רובי נתנזון: כאשר עשינו השוואה בין הנתונים, גם מתוך ספרי כוח אדם וגם מנתונים קיימים, הגענו לכמה מסקנות מאוד מעניינות שלא היו ידועות עד כה.
רובי נתנזון: למשל, שיעור השתתפות נשים בשוק העבודה הלך וגדל במשך השנים האחרונות, במיוחד בקרב נשים נשואות.
רובי נתנזון: דווקא נשים נשואות הגבירו את השתתפותן בשוק העבודה, וזה הגיע ללמעלה מ- 50%, כאשר בקרב כלל הנשים היתה התמתנות בהצטרפות לשוק העבודה בשנים האחרונות.
רובי נתנזון: אפשר לראות כאן, שהקו מתהפך בסוף שנות ה- 70 ותחילת שנות ה- 80, ונוצר גם איזשהו פער שהולך וגדל בהקשר הזה.
רובי נתנזון: בנוסף אנחנו הגענו למסקנה, וגם זה נתון מאוד מעניין במסגרת המחקר הזה, ששיעור ההשתתפות של נשים לא רווקות בשוק העבודה, מתאפיין בכך שדווקא אמהות לילדים מגבירות את השתתפותן בשוק העבודה, לעומת נשים ללא ילדים.
רובי נתנזון: לכן ה"מנטרה", שכביכול אמהות עובדות הן אלה שלא מצטרפות לשוק העבודה, לא קיימת.
רובי נתנזון: ההפך הוא הנכון, למעלה מ- 70% אמהות לילדים מצטרפות לשוק העבודה, בזמן ששיעור ההשתתפות של נשים נשואות ללא ילדים, הוא מעט למעלה מ- 30%.
טליה לבני: זאת אומרת שהדגש הוא על אמהות לילדים, ואפילו ילדים קטנים, והן המסה הקריטית בשוק העבודה.
רובי נתנזון: הדבר המעניין הוא, שאם היינו שואלים כאן, בלי להציג את הנתונים האלה, מי הן המצטרפות או המשתתפות, כולם היו אומרים: 'כמובן הרווקות, כי אמא לילדים תישאר בבית'.
רובי נתנזון: ההיגיון היה אומר בדיוק את ההפך ממה שאנחנו מצאנו, ומבחינה זאת זוהי תגלית במסגרת המחקר, וזה דבר מאוד חשוב שצריך להנחות אותנו בהמשך, לצורך קביעת המדיניות.
רובי נתנזון: בנוסף, אתם יכולים לראות שדווקא משפחות קטנות עם ילדים, 1 – 2 ילדים, שיעור השתתפות הנשים בשוק העבודה מגיע לכ- 80%, בזמן שככל שיש יותר ילדים אז כמובן שיעור ההשתתפות יורד לרמות של כ- 50%, אבל בכל אופן הוא די גבוה.
רובי נתנזון: זאת אומרת, ככל שיש יותר ילדים, שיעור ההשתתפות יורד.
רובי נתנזון: אבל ההשתתפות המסיבית של אמהות עובדות בשוק העבודה, הן אמהות עובדות לילד אחד או שניים, ומדובר באחוז מסך כל הנשים המשתתפות.
רובי נתנזון: נשים המצויות יותר בשוק העבודה כיום הן: בעלות בית, נשואות, אמהות, ובגילאי 25 – 54.
רובי נתנזון: מחקרים מראים, כי האישה הישראלית מייחסת חשיבות רבה לעבודה ולמשפחה כאחד.
רובי נתנזון: במחקר אחר שעשינו בנושא פרופיל האישה הישראלית, מצאנו שהן לא מוכנות לוותר על הטיפול בילדים.
רובי נתנזון: במדיניות הכוללת גם במדינות המפותחות, מדובר על כך שיש איזושהי חלוקה בין הגבר והאישה, ויש גם מערכות תומכות חזקות מאוד בהיעדרות הגבר מהעבודה, כמו למשל חופשות ללא תשלום וכו'.
רובי נתנזון: הדבר הזה קיים פחות בישראל אבל, גם מנקודת הראות של האמהות עצמן, הן פחות מוכנות לוותר על "התפקיד" שלהן כאמהות ויחד עם זאת להמשיך ולעבוד, וזה מאפיין שמצאנו גם במחקרים אחרים.
רובי נתנזון: לכן התפקיד של המדינה, הוא באמת לתמוך בנשים שיש להן את העול הכפול הזה, ולאפשר להן לממש את היכולת הן לפרנס והן לטפל במשפחה באותו זמן.