GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
רונית: אני חושבת שאפרופו פנסיה, אין דבר כזה, זו אחת הפרות הקדושות האחרונות שנשארו במוסד הנישואין זו הפנסיה.
רונית: היתה איזו אישה שהיתה צריכה לבוא, פשוט היא בהתמוטטות עצבים, היא לא הגיעה.
רונית: בעלה לקח את המחצית של הבית ועיקל, אמר את רוצה את כל הבית, אין בעיה.
רונית: את הפנסיה שאני צריך לתת לך בחוק אוטומטית, זה ללא עוררין, תכתבי לי מסמך שאת מוותרת על הפנסיה ואז אני אחזיר לך את הבית.
רונית: היא אמרה לי רונית, גם את הפנסיה לוקחים.
רונית: צריך לעשות חוק שמחצית הפנסיה של הבעל תועבר לאישה גם אם היא מרוויחה, כי בכל מקרה רמת החיים שלה יורדת.
רונית: עיקולים, יש גברים, שרון תספר לכם, שמעקלים חופשי.
רונית: לא רק שרון, גם אמא שלי.
רונית: מעגלים חופשי.
רונית: הם שולחים מעקלים, פתאום הילדים בבית, מעקלים דברים מהבית, סתם.
רונית: מעקלים חשבונות בנק.
רונית: אבא שלי עיקל לי איזה חשבון בנק שלי כדי להוסיף לחצים, נתנו לו לעקל.
רונית: שרון כולה מעוקלת חוץ מהמשקפיים על ראשה.
רונית: עיקלו אותה מכף רגל ועד ראש.
רונית: לא יתכן שיעקלו כל הזמן מבלי שיבדקו.
רונית: שיעקלו משהו אבל שישאירו גם סכום לחיות.
רונית: אין, יש עיקולים.
גילה גמליאל: סליחה, ברשותכם, קודם כל לגבי כל המקרים הפרטיים, במיוחד המקרה שלך, לא ממש נדון כרגע, זה תלוי בבג"צ, אלא מה שבפן האנושי שאת מדברת, על העיקולים וכל שאר הדברים האלה, אני מבקשת שתרכזי את פניות, וכל פניה לגופה ננסה למצוא לה פתרון ומענה, במגבלות החוק הקיים.
גילה גמליאל: ואולי גם מהן נשכיל ונפנים, כמו שדיברנו היום על הצעות אופרטיביות מבחינת הליך חקיקתי.
גילה גמליאל: דיברנו כאן על מספר דברים שאחר כך תקבלי עליהם פירוט בהרחבה.
גילה גמליאל: אם יש לך דברים נוספים, חדשים, שלא דיברנו עליהם.
רונית: כן.
רונית: הלבנת כספים.
רונית: כשיש מאהבת כולם הופכים להיות עניים.
רונית: טיפקס, זה מה שקורה.
רונית: לא יתכן ששופטים יראו גברים שמגיעים, אדוני, אתה עורך דין, אתה רופא, כולם באים, אני בפשיטת רגל.
רונית: אבל ניהלת את זה ויש לך תיקים, לא, אין לי שום דבר.
רונית: כולם ללא יוצא מן הכלל הופכים להיות לעלובי החיים.
רונית: זה לא יתכן דבר כזה.
רונית: לא יתכן שהשופט יאמין.
רונית: בסדר, המאהבת שתחיה, אבל לא על חשבון האישה שהיתה כל כך הרבה שנים.
רונית: אני חושבת שמעסיק צריך להיות מחוייב, אם זה עובד לא עצמאי, להמציא תלושי משכורת.
רונית: אם זה בעל עצמאי, הוא צריך, הבנק שלו ומס הכנסה לספק את התלושים הרלוונטים שמראים את ההכנסות.
רונית: וצריך להתחשב בזה, ולא פתאום אין לי כסף, אין לי כלום.
רונית: נכסי מוניטין, יש חוק די חדשני שאומר שהאישה צריכה לקבל ששים אחוז מכל האיזון משאבים בגירושין והבעל ארבעים.
רונית: אם אני נשואה לעורך דין, והוא עוזב אותי, אני צריכה לקבל ששים אחוז מסך הכל.
רונית: יש פסיקה חדשנית, זה משהו חדשני, תקדים או אילו חקיקה, בקיצור נכסי מוניטין.
רונית: אני חושבת שפה הכוחות המתאימים צריכים לבדוק אם זה עדיין לא בחקיקה צריך באמת לעשות שהאישה תקבל נכסי מוניטין.
רונית: אם אני בניתי את בעלי העורך דין.
רונית: צריך לעגן את זה בחוק.
רונית: קשר שתיקה של עורכי דין, יש להפקיע את הדיון בעורכי דין שסרחו בעבודתם ולא ייצגו את האישה נאמנה, כגון עורכי דין שאומרים אנחנו נייצג אתכם, אחר כך הם מעבירים אותך למתלמדת.
רונית: מעבירים את זה לאנשים אחרים ואז מה קורה, ואז האישה אומרת שילמתי עשרת אלפים דולר, הוא לא מייצג אותי בכלל.
רונית: ואז היא פונה לוועדת האתיקה בלשכת עורכי הדין ושם אין שום הליך בירוקרטי.
רונית: כלום.
רונית: אחרי ארבעה חודשים סליחה, אין עניין.
רונית: בקיצור צריך להפקיע את זה ובכלל להעביר את זה לגוף של בורר נייטרלי לחלוטין, שעורכי דין ידעו שיש שיניים.
רונית: כשמדברים על מתגרשות מתכוונים גם למתגרשים.
רונית: עורכי דין, אחרי שהם לוקחים גם עשרים אלף דולר הם לוקחים חמש מאות דולר לכל ישיבה.
רונית: זה גם נשים נשדדות והן בהלם.
רונית: שרון תספר.
רונית: פתאום מקבלים חמש מאות דולר לכל ישיבה.
רונית: עורכי הדין לא רוצים לסיים את ההליכים המשפטיים, הם רוצים שכמה שיותר זה יימשך ויימשך כי הם מקבלים עוד ועוד.
רונית: יש לבטל את נושא העמלות שעורכי הדין מקבלים.
רונית: יש נניח נכס מסויים, הבעל הטיל עליו עיקול.
רונית: זה עובר לנאמנות של עורכי הדין של שני הצדדים הניצים.
רונית: ואז עד שהשופט מכריע מכריעים מה יהיה הגורל של המוצר הזה, ואז מאה אלף דולר, כל אחד חותך קופון שמן, חוץ מהשכר טרחה שהם קיבלו.
רונית: צריך לבטל את העניין הזה של הקופונים והעמלות שעורכי הדין גובים.
רונית: הם הופכים להיות שותפים לגירושין.
גילה גמליאל: בתחילת הדברים רונית ציינה שהיא מדברת על המקרים שהיא מכירה.
רונית: ביטוח, יש לחוקק חוק שבעל לא יוכל פתאום להעביר ביטוח, לא משנה אם זה חיים או דירה, לא משנה מה, פתאום האישה לא תדע מזה, על שמו.
רונית: ואז במקרה של פריצה או משהו כזה, כתוב נניח מקובר דוד ואשתו לא יודעת מזה, כל הכסף שמגיע מהביטוח מגיע לבעל.
רונית: וכנ"ל בביטוח חיים.
רונית: אסור שיקרה דבר כזה, וזה מה שקורה כיום.
רונית: בעל מעביר את הביטוח, הוא לא צריך את החתימה של אשתו, ואז כשמגיע הפיצויים.
רונית: גמלה, אישה שמקבלת גמלה בגין נזקי גוף, אם זה פיצויי הנאצים, אסור לעולם שזה יהיה בר חלוקה.
רונית: והבעלים מוצאים פירצה והם לוקחים את זה.
רונית: גם הפוך.
רונית: כל כסף שבא משכירות, כל הנכסים של בני הזוג, עסק, הבעל תמיד לוקח את הכספים האלה, הוא אומר לאישה אני יעביר לך, והוא לא מעביר.
רונית: הוא מחזיק את הכספים אצלו.
רונית: לא, צריך להיות חוק שכל נכס מושכר בזמן הגירושין יעבור לשניהם.
רונית: הבעל ישאיר את דירת המגורים לאישה וירשום את החלק על הילדים כדי שלא יטלטלו.
רונית: צריך לחוקק חוק נגד המאהבת.
רונית: לא יתכן שאישה תרמוס, בארצות הברית זה קיים, תרמוס בית, תשאיר נזקים שבישיבה הבאה, אני לא רוצה עכשיו, אני מכבדת אותך, אני אדבר על זה בפעם הבאה, שיהיה חוק כמו בארצות הברית.
רונית: הרסת את הבית, תשלמי.
רונית: משפט סיום, הכי חשוב, יש דבר כזה שנקרא איזון משאבים.
רונית: אז אחרי שסוף סוף מוצאים את כל ההלבנות וכל הגניבות של הכספים ויש נניח מאה אלף דולר, את תקבלי חמישים אלף ואתה חמישים אלף, מתחיל שלב הכי נוראי.
רונית: מתחיל שלב של התמחרות.
רונית: גם האישה כבר רואים את כל הגניבות של הבעל, וכבר מותר לה לקבל את הכסף, פתאום כאילו כלום, ועכשיו מתחילים את הדיון מחדש.
רונית: בואו נעשה מכירה פומבית על הבית.
רונית: הבעל מגייס כספים ממישהו אמיד או שהוא אמיד ואומר אני שם מאה אלף דולר, ואז זורקים את האישה מהבית.
רונית: אסור שיקרה דבר כזה.
רונית: זה התמחרות על דירה, זה גומר לאישה את החיים.
רונית: ואני מקווה שהחוק האחרון, וזה המלה באמת האחרונה שלי, החוק האחרון שעכשיו עומד להיות בזה סעיף, שהיה בכל העיתונים ובטלויזיה, שבעל שחי עם אישה כך וכך שנים, כמו מעסיק ומועסקת צריך היה לשלם לה לפי איזה פרמטרים כאילו היתה מועסקת שלו.
רונית: שיהיה איזה גורם הרתעה.
רונית: אין הרתעה לשום דבר.
גילה גמליאל: אני רוצה להודות לכל מי שהגיע.
גילה גמליאל: אני מבקשת מהנציגות שהגיעו לכאן היום מלשכת עורכי הדין להוציא את התוצרים מבחינת הדברים שהם כן אפשריים לתרגם אותם מבחינה פרודוקטיבית, אני פונה אליך במיוחד, ולראות מה לדעתך יש מקום שלא עונה בפן החקיקתי ומצריך שינויים בחקיקה.
גילה גמליאל: תהיה ישיבת המשך.
אתי לבני: שלום רב, אני מתכבדת לפתוח את הישיבה.
אתי לבני: אנו מציינים היום את יום האלימות נגד נשים במשפחה, שאמנם חל ב-25, אך מפני שהיום הכנסת עובדת, אנו מציינים את זה היום.
אתי לבני: אני קראתי לדיון היום השלכות המצב הכלכלי, חברתי, פוליטי וביטחוני על אלימות כלפי נשים.
אתי לבני: הנושא הזה הוא מתוך תחושה ומתוך שכנוע שהמצב הפוליטי, הביטחוני שלנו, כמובן, הכלכלי והחברתי, הקיצוצים, העוני, הם משפיעים גם על אלימות.
אתי לבני: זה ממש פועל יוצא מאלימות.
אתי לבני: זימנו דוברים, דוברות, שכל אחת תיתן את נקודת מבטה, איך גורם המצב העכשווי להגברת האלימות.
אתי לבני: אני אפתח בכמה מילים ואתאר מה המצב העדכני כפי שקיבלנו מהמשטרה וממשרד הרווחה נכון ללפני יומיים; האינפורמציה שיש לנו, שכדאי להתייחס אליה היא שב-2004, וזה נכון לתאריך 22 בנובמבר 2004, נרצחו עשר נשים בידי בני זוגן, מיד נציגת המשטרה תתאר לנו את שני המקרים האחרונים.
נורית זיו: גבר אחד, עשר נשים.
אתי לבני: זה פחות או יותר אותו יחס כמו בשנה הקודמת, ביניהן שש נשים ממדינות חבר העמים, אחת מהמגזר הערבי.
אתי לבני: אני רוצה להסתכל על מספר התיקים שנפתחו במשטרה, של נשים על עבירות מצד בני זוגן.
אתי לבני: אנו מגיעים ל-13,592, תסתכלו בעמוד 2 לדו"ח, אולי קצת יותר יהיה ביחס לכל שנת 2003, ששם היו 15,468.
אתי לבני: ההתפלגות של סוגי העבירות נמצאים מתחת.
אתי לבני: תלונות נשים על עבירות מין; כאן אפשר להניח שיש עלייה מסוימת, עד אוקטובר יש כ-3,000 לעומת 3,190 ב-2003 כולה.
אתי לבני: לעומת זאת יש הרבה יותר פניות למרכזי הסיוע לנפגעות תקיפה מינית, יש כ-21,000 פניות עד היום, 21 בנובמבר.
אתי לבני: מה מדווחים בתי המשפט?
אתי לבני: יש לנו 6,466 תיקים שבהם ניתנו צווי הגנה למניעת אלימות במשפחה, פחות או יותר כמו בשנה שעברה, אבל אני רוצה להסב תשומת לבכם דווקא ל-2000, שנה שקצת לפני האינתיפאדה והגזירות הכלכליות.
אתי לבני: שם רואים מספר תיקים הרבה יותר קטן – 4,500, 4,600.
אתי לבני: הקפיצות נעשות מ-2001.
אתי לבני: על-פי כמות הבקשות לצווי הגנה – זה אינדיקציה.
אתי לבני: אחר כך יש נתונים על עבירות מין, על הטרדה מינית.
אתי לבני: אעבור לנתונים שנתן שירות בתי הסוהר; בגין אלימות במשפחה יש 1,713 עצירים שפוטים, 217 עצורים.
אתי לבני: יש פרוייקטים הן של המשטרה והן של משרד הרווחה לטיפול באלימות במשפחה, הנושא מקבל דגש, כאשר מצד שני התקציבים מקוצצים.
אתי לבני: רואים נקודות אור; יש לנו 60 מרכזים למניעה וטיפול באלימות במשפחה, בשנה הקודמת היו רק 53.
אתי לבני: זו עלייה די משמעותית, יותר מ-10%.
אתי לבני: הם מטפלים ב-7,500 אנשים באותם מרכזים.
אתי לבני: יש שני מרכזים לאוכלוסייה החרדית, 14 לאוכלוסייה הערבית, לאוכלוסייה הדרוזית, הבדואית, הרוב, כמובן, לאוכלוסייה הכללית.
אתי לבני: במרכזים האלה יש קבוצות טיפול, דיון, חיזוק תפקוד וכו'.
אתי לבני: יש 14 מקלטים לנשים מוכות.
אתי לבני: יש קיצוץ שלו נדרשה חברת הכנסת גלאון לגבי מענקים לאלה שיוצאות מהמקלטים, אין הארכה של הוראת שעה למענק הסתגלות לנשים וילדים כאשר יוצאים מהמקלט.
אתי לבני: יש דירות לנערות במצוקה, דירות מעבר, דירות קלט, יש דברים – לא מספיק.
אתי לבני: יש קו חירום למניעת אלימות במשפחה בכל השפות המרכזיות – עברית, ערבית, רוסית, אנגלית ואמהרית.
אתי לבני: 5,000 פניות היו בשנת 2004.
אתי לבני: יש גם הוסטל לגברים אלימים, שמנסה להחזיר אותם מכיוון שהם מסומנים כברי שינוי – הוסטל אחד.
אתי לבני: יש תוכניות חינוך, חברה וזוגיות ללא אלימות – 2,200 כיתות עד היום עברו סדנה בת 10 מפגשים בנושא.
אתי לבני: לגבי משרד הרווחה, גם הוא נתן דגש השנה, דגש משמעותי להרחבת הטיפול.
אתי לבני: גם המשטרה נתנה דגשים והדברים שנמצאים בצנרת זה מענה קולי לנפגעות עבירה, שעומד להיות מופעל יחד עם חוק זכויות נפגעי עבירה, יש כלים ממוחשבים להערכת מסוכנות, חשוב להעריך את המסוכנות והחזרה של כל עבריין כזה.
אתי לבני: יש גוף מיוחד להערכת מסוכנות בתחנות המשטרה, שמתלבש על המקרה מיד כשקורה עם עובדים סוציאליים, קרימינולוגים כדי לתת פתרון והפניה.
אתי לבני: לגבי לחצני מצוקה; החוק מופעל בחלקו, זה חוק משנת 2002, רק תחנת נתניה נותנת מענה כי היא משמשת כפיילוט.
אתי לבני: יש העברות מידע בין המשטרה לצה"ל, יש עובדים סוציאליים בתחנות משטרה, ימי עיון על הנושאים, יש מודעות.
אתי לבני: אבקש עכשיו את סגן ניצב נורית זיו שתדווח על שני המקרים האחרונים ותרחיב על השנה האחרונה.
נורית זיו: קודם כל אתן דיווח לגבי שני המקרים האחרונים – אחד בירושלים ואחד בצפון; המקרה בירושלים אירע ב-18.11.
נורית זיו: במשטרה התקבלה הודעה על שמיעת צעקות ברחוב בבקעה, ניידת הגיעה למקום, נמצאה גופת אישה ילידת 1973, עלתה ב-91' מברית המועצות.
נורית זיו: היא גרושה, סמוך לזירה נעצר החבר שלה שהודה על רצח באמצעות סכין.
נורית זיו: לאישה שתי בנות שהועברו לטיפול הרווחה.
נורית זיו: הזוג, חברים, אפילו לא התגוררו יחד, לא מוכרים למשטרה, לא למערכת הרווחה, ולא היו תלונות קודמות לגבי אירועים קודמים ביניהם.
נורית זיו: האירוע השני היה רצח אישה בדיר חנה על-ידי גרושה, ב-21.11.04 נתקבלה הודעה ביומן של תחנת משגב על אישה שנדקרה בידי בעלה, התברר שהיה הגרוש שלה.
נורית זיו: הוזעק אמבולנס, נעשו ניסיונות להחיות אותה, לא הצליחו.
נורית זיו: כלי הרצח נתפס בקרבת הזירה.
נורית זיו: לגבי הזוג הזה ידוע שב-18.7.2002 התלוננה בתחנת משגב בגין תקיפה, איומים וגרימת נזק, החשוד נעצר, הוגש נגדו כתב אישום, בקשה למעצר עד תום ההליכים, בסופו של דבר אושפז במזרע, נקבע כי אינו כשיר לעמוד לדין והתיק נסגר בשל אי כשירות.
נורית זיו: מאז לא היו תלונות ולא היתה נגיעה משטרתית אחרת.
נורית זיו: את הנתונים יש כאן בדיווח שלכם, לכן לא אחזור לזה.
נורית זיו: אני יכולה לומר רק שמגמה הולכת ובולטת בשנה שעברה וגם השנה זה שבחלק גדול מהמקרים הנשים שנרצחו לא הגיעו למשטרה, בשנה שעברה זה היה מאוד בולט - מתוך 16 נשים בשנה שעברה רק 3 היו מקרים של תלונות, והם טופלו - או התיק נסגר בשל אי שפיות או התיק הוגש לבית משפט, הנאשם הורשע ולאחר מכן עשה מה שעשה.
נורית זיו: התיקים היו בטיפול.
נורית זיו: גם השנה מתוך מקרי הרצח רובן לא מגיעות למשטרה.
נורית זיו: אני יכולה לצאת בקריאה שאישה שמגיעה למשטרה היא לא זאת שמסכנת את עצמה.
נורית זיו: להפך, הדברים נלקחים היום מאוד ברצינות במשטרה, אני דיברתי לא פעם בוועדה הזאת על הפעולות הרבות שנעשו במשטרה, המשטרה מקצועית, יש חוקרים מקצועיים, יש עבודה מול גורמי הרווחה, הבריאות, כולם משלבים ידיים כדי לטפל בתופעה.
נורית זיו: אנו עושים הערכת מסוכנות מקצועית וטובה, לכן אישה שמגיעה למשטרה בשילוב ידיים של כל המערכות כולל בתי משפט, גם מזרזים את נושא הטיפול וההבאה לדין, היא יכולה להציל עצמה ולא להפך.
נורית זיו: העובדה שנשים לא מגיעות – צריך להצר עליה.
נורית זיו: המשטרה יכולה לעשות ככל שניתן בקטע המקצועי, אבל אנחנו מתערבים בקטע אחרון, בשעת המשבר, ואז אנחנו מתערבים ומטפלים באכיפת ההליך עם שליחת הזוג לטיפול.
נורית זיו: אבל המערכות השונות והלך הרוח הציבורי צריך לגרום לאנשים לצאת החוצה, להתלונן, להגיע למערכות לרבות המשטרה.
אתי לבני: לגבי המקרה האחרון; הוא אושפז במזרע, לא הועמד לדין כי הוא לא כשיר.
אתי לבני: מה קרה?
אתי לבני: למה הוא יצא?
נורית זיו: כאשר מישהו מאושפז ולאחר מכן משוחרר, אין למשטרה נגיעה.
נורית זיו: זה בתחום הפסיכיאטרייה, כאשר נמצא ברמיסיה ההחלטה היא החלטה של שחרור.
נורית זיו: ברגע שהוא "פסול דין", שלא יודע להבחין בין טוב לרע מבחינת החוק – הוא לא יכול לעמוד לדין.
נורית זיו: התשובה לשאלה הזאת צריכה להינתן על-ידי גורמים פסיכיאטריים, בתי חולים לחולי נפש, אבל לא אני.
רשף חן: בנושא הזה צריך להבחין כל הזמן בין שני סיפורים שונים שחוזרים אבל שונים אחד מהשני; אחד, הסיפור של בני זוג שמקיימים יחסים יחסית נורמליים, ובאיזשהו שלב משהו נשבר וזה מתפרץ בצורה אלימה.
רשף חן: אלה מקרים שהמשטרה אומרת: לא נתקלנו קודם במקרה.
רשף חן: הסיפור השני הוא שהאלימות במשפחה היא חלק מתמשך של חיי המשפחה, כולם יודעים על זה, הילדים, החברה, זה חלק מהווי החיים באותה משפחה, השכנים רגילים פעם בכמה זמן לשמוע צעקות.
רשף חן: אלה שני סיפורים שונים.
רשף חן: לגבי הסיפור הראשון, מאוד קשה לטפל בו.
רשף חן: דווקא בו, במקרה של ההתפרצות, הדברים שזה נושא הפגישה היום – מצב כלכלי קשה, השלכות של מתח בחברה, כיבוש, לא כיבוש – יש להם השפעה יותר גדולה.
רשף חן: אבל על המצב של אלימות כאורח חיים הוא המצב שיכולים למנוע מראש בצורה הרבה יותר אפקטיבית.
רשף חן: כאשר יש התפרצות של אלימות, כמעט כל מה שאפשר לעשות זה לטפל - להוציא אותו מהמשפחה, לנסות להחזיר אותם למערכת, אם הם רוצים, לחיות בצורה מתקבלת על הדעת, לשים את האישה במקלט, להגן עליה.
רשף חן: אבל זה הכל דברים בדיעבד.
רשף חן: לעומת הסיפור שהוא הביטוי האמיתי לשובניזם שיש אצלנו – מצב שבו יש אנשים רבים במדינת ישראל שחושבים שחלק בלתי נפרד מהחיים הנורמליים הוא שהבעל מכה את אשתו.
רשף חן: את זה אפשר לעצור.
רשף חן: אנשים לפעמים אלימים, בין בני זוג יש מתחים, זה חלק מצער אבל, כנראה, בלתי נפרד.
רשף חן: מצב שבו בעל מכה את אשתו כאורח חיים הוא מצב בלתי נסבל מבחינה חברתית, והפתרון לו הוא בחינוך.
רשף חן: בהרבה דברים אנו אומרים: הפתרון בחינוך, אך אני חושב שפה זה באמת הפתרון.
רשף חן: לא רק לגבי הילדים שיחונכו להיות לא מכים, אלא גם הילדים ככלבי שמירה במשפחה.
רשף חן: הילד הזה גדל במשפחה שהוא רואה את האבא מכה את האמא, ורק בגיל מבוגר הוא מבין שזה לא בסדר.
רשף חן: לפעמים זה עובר לדור הבא.
רשף חן: חושבים שזה המצב, ככה חיים.
רשף חן: אם אנו נצליח ללמד אותם בבית ספר שזה לא בסדר – אבא לא מכה את אמא, הילדים יגידו: מה קורה פה, יוציאו את זה החוצה, ויהוו כוח שיביא להפסקת התופעה.
רשף חן: לא שמעתי מספיק על פעולות שנעשות במסגרת משרד החינוך, של חינוך לילדים כנגד אלימות בתוך המשפחה, שבהן פשוט מיידעים אותם: רבותיי, לא מכים אחד את השני.
אתי לבני: יש תוכנית, הזכרנו אותה.
אתי לבני: לגבי הנושא, איך משפיע המצב הביטחוני על אלימות במשפחה אבקש את שרי אהרוני.
שרי אהרוני: המילה "ביטחון" מדברים עליה הרבה, בדרך כלל לא בוועדה הזאת.
שרי אהרוני: צריך להכניס את המילה "ביטחון" לדיבור על מצב נשים בארץ.
שרי אהרוני: באישה לאישה מנסים לעשות משהו שבודק את הקשר בין המצב הביטחוני פוליטי, מצב הסכסוך, לבין צרכים וזכויות של נשים ונערות בארץ.
שרי אהרוני: אין כמעט נתונים וקונספציה שתסביר את האופן שבו אלימות נגד נשים מושפעת כתוצאה מהסכסוך המתמשך, במיוחד ב-4 השנים האחרונות.
שרי אהרוני: אני חושבת שזה לא מקרי; אין נתונים כי בדרך כלל אנו לא רוצים לחשוב על נשים כעל קבוצה שיש לה חוויה מיוחדת שהיא שונה מהחוויה הקולקטיבית.
שרי אהרוני: הנשים צריכות להיות דבק, לפעול לשמר את המרקם של החברה, הן צריכות לפעול כדי לדאוג שהכל יהיה בסדר, וזה אחת הסיבות לכך שאנחנו לא מתעסקות בזה.
שרי אהרוני: מבדיקות שערכנו, נראה ועולה שבתקופות של פיגועים ובתקופות שיש בהן חוסר ודאות, בעיקר אחרי פיגועים – בעיקר 2001-2002, תחילת 2003 – אפשר היה לראות שכל פעם אחרי פיגוע או סדרת פיגועים היתה ירידה רצינית בפניות לקו חירום, למרכזי סיוע, בבחינת האישה שמסיקה שהאסון הציבורי הלאומי הכללי הוא מגמד את האסון הפרטי, מגמד את החוויה של הטרגדיה בבית.
שרי אהרוני: הרבה נשים רגילות לשים את הצרכים שלהן במקום שני, לעשות את זה בתוך הבית, לא כל שכן ברמת האג'נדה הלאומית.
שרי אהרוני: הנושא הזה חייב להילקח בחשבון.
שרי אהרוני: דבר שני, יש כמה קבוצות של נשים שחיות בישראל שהן קבוצות סיכון שהגיע הזמן שנדבר עליהן בצורה גלויה.
שרי אהרוני: קבוצה אחת זה הנשים שחיות בשטחים, מתנחלות שחשופות לפגיעה מינית או אלימות.
שרי אהרוני: אומר את זה בצורה בוטה: ה"מתנחלת" הנאנסת מחויבת נכון להיום בנאמנות לקולקטיב שלה, לפעמים היא נמצאת במקום מבודד וסגור, ויכולתה לפנות לקבלת סיוע קטנה יותר משל נשים אחרות.
שרי אהרוני: אני מדברת בהקשר של המצב הביטחוני עכשיו.
שרי אהרוני: קבוצה שנייה, נשים נשואות לפצועי צה"ל, הלומי קרב, נפגעי טרור, גברים שיש להם טראומה מתמשכת.
שרי אהרוני: חלק מהגברים האלה מאובחנים, חלק לא, לרבים מהם יש נטייה לאלימות, והם ידועים לכל מי שעוסק בתחומים הללו, נשים הנתמכות בהם בדרך כלל צריכות לסייע ל"גיבורי" מלחמה, גברים שהקריבו את החיים שלהם למען המדינה, הן רואות כאילו לא לגיטימי לצאת מהנישואין האלה, הן גם נתמכות כלכלית על-ידי משרד הביטחון.
שרי אהרוני: כשהן באות למשרד הביטחון ואומרות שהן מוכות, אומרים להם: אנחנו לא לשכת רווחה.
שרי אהרוני: דוגמה נוספת; גם אשתו, חברתו, אחותו של מאבטח שיש לו נשק, אנו רואים את זה השנה בעפולה - מאבטח אתיופי ירה בבני משפחתו.
שרי אהרוני: זה תוצאה של הסכסוך והמצב הביטחוני.
שרי אהרוני: קבוצה נוספת שאני רוצה לדבר עליה זו גם הערבייה הישראלית, שיכולתה לצאת מהקהילה, לצאת מדיר חנה, במקרה הזה, איפה שגר בן הזוג המכה, ולהשתלב בחברה יהודית שהיא בדרך כלל גזענית ומפלה – היא יכולת קטנה.
שרי אהרוני: אלה כמה קבוצות שרציתי לציין.
גילה גמליאל: אותי באופן אישי תמיד מקומם שמנסים לחפש את התירוצים.
גילה גמליאל: הרי היינו בעניין הזה בהיסטוריה הרחוקה, שניסו להכניס לתוך תבנית את סטטוס האישה המוכה.
גילה גמליאל: אני לא מקבלת את התפיסות האלה לחלוטין, אני חושבת שכל הנתונים העובדתיים מציגים תמונה עגומה שנשים מוכות נמצאות בכל מקום, גם ברבדים העליונים וגם באוכלוסיות החלשות.
גילה גמליאל: לצערנו, הנתונים הוכיחו לאורך כל השנים תמונת מצב שלצערנו, פחות נשים התלוננו לאורך כל השנים בגלל הבושה ופירוק המשפחה.
גילה גמליאל: אפילו העניין של עצם התודעה לאו דווקא הובילה בסופו של תהליך נשים להתלונן ולחשוף את הבעיות.
גילה גמליאל: אלה המצוקות האמיתיות שאנחנו צריכות להתמודד אתן.
גילה גמליאל: אני רוצה לשתף מבחינה חקיקתית במהלך השנה האחרונה; לא מזמן העברנו חוק תקדימי בכל מה שקשור לנשים שעברו אלימות מינית בעניין הזה – חוק מהפכני בקנה מידה בין-לאומי, שאני מקווה שיהוו גם תקדים למדינות נוספות בעולם.
גילה גמליאל: היה קשה לשנות הקונספט התפיסתי של ראייה מתוך מצב הקורבן ולא מצב העבריין, כפי שתמיד בא לידי ביטוי, כולל חולי נפש שמזוכים תמיד ויוצאים לחופשי בסופם של תהליכי טיפול אבל ראיית הקורבן נבצר תמיד בכל ההליכים המשפטיים.
גילה גמליאל: החוק מדבר על כך שנשים שעברו התעללות מינית במצבים שהעבריין או הנפגע נפשית ריצו את עונשם או לא ריצו, אבל הורשעו שהם אלה שאשמים במעשה, תינתן האפשרות לקורבן לפנות לבית המשפט על-מנת למנוע את חזרת העבריין לסביבת מקום המגורים או העבודה.
גילה גמליאל: יש מצבים – שמענו את הזעקה של האם, לא מזמן, וראינו מצבים שנשים נאלצו להתמודד עם מצב שבו קלות העונש הבלתי נסבלת של עברייני מין היו מגיעים למצב שמרצים את עונשם שנה, חוזרים לגור בסביבת מקום המגורים או מקום העבודה, והאישה היתה צריכה להתמודד עם זה, להעתיק מקום מגוריה וכיוצא בזה.
גילה גמליאל: הרחקנו לכת גם בכל מה שקשור ליחסי מורות, גם בעניין נשים שהן בשירות הלאומי, שיהיו יחסי מורות וגם בין מורים לתלמידים ומרצים לסטודנטים.
גילה גמליאל: בעניין הזה צריך לבחון מספר אלמנטים.
גילה גמליאל: מלבד העניין החקיקתי יש נושא האכיפה.
גילה גמליאל: אנו צריכים לבחון למה נשים מגיעות למצב שהן לא מגישות תלונות.
גילה גמליאל: אני מסכימה שהמשטרה עברה כברת דרך ארוכה במה שקשור בתפיסת המאבקים של אותן נשים לצאת מהמצוקות האלה, היום כבר לא מתייחסים לזה כסכסוך שכנים, זה עבר פריצת דרך גדולה.
גילה גמליאל: אבל כל המקרים שאני רואה מקבלים חשיפת יתר של נשים שמגישות תלונות וכביכול מנסים להציג שמדובר בתלונות שווא, רק יוצרים מצב של יותר ויותר דה לגיטימציה לנשים שעוברות את כל ההתעללויות האלה.
גילה גמליאל: לדעתי, הוועדה צריכה לתת את דעתה בסוגייה הזאת, ולראות איך ניתן להתקדם.
אתי לבני: יושבת ראש נעמ"ת, טליה לבני, תדבר על המצב הכלכלי והשפעתו.
טליה לבני: בשלוש השנים האחרונות אנו עדים לשינוי מדיניות שמחמירה המצב הכלכלי ומונעת מבני זוג להתגרש.
טליה לבני: לנעמ"ת מגיעות למעלה מ-10,000 פניות בשנה בלשכות לייעוץ משפטי ובמקלט.
טליה לבני: אנו רואים שהרבה יותר נשים שוללות היום את האפשרות להתנתק מאותו בית סוהר של אלימות ואומרות: לא נהיה מסוגלות להתמודד עם החיים לבד.
טליה לבני: מצב האבטלה משפיע על הבחירה בין חופש לבין להיות מובטלת.
טליה לבני: הדה לגיטימציה שנעשתה בשנים האחרונות לאמהות חד-הוריות בפירוש משפיעה, כי הדה לגיטימציה הזאת לוותה גם – מצד אחד דה לגיטימציה, מצד שני קיצוץ בקצבאות הילדים, בהבטחת ההכנסה.
טליה לבני: עוד מעט נשמע את נתוני דו"ח העוני של היום, אבל אנו רואים שיותר ויותר משפחות נכנסות למעגל העוני, יותר ילדים.
טליה לבני: כאשר אישה נמצאת במצב של אלימות מוקפאת או מתפרצת, היא הרבה פחות שוקלת את האפשרות לפרק את התא המשפחתי, כי האלטרנטיבה שלה זה מכות או רעב.
טליה לבני: במצב של אלטרנטיבה כזאת מול אחריות על גידול ילדים, אנחנו עדות שהרבה מאוד נשים בוחרות להישאר באותו בית סוהר.
טליה לבני: אנחנו, כל הארגונים וכל חברי הכנסת וכל מי שפועל, מטפלים בנקודה שזה קורה.
טליה לבני: כשהאלימות קורית, כולנו נזעקים ומטפלים.
טליה לבני: אנו פחות מטפלים במניעי האלימות.
טליה לבני: אנחנו, כמו גילה, מנסים לומר: אלימות כנגד נשים חותכת את כל קבוצות האוכלוסייה.
טליה לבני: אבל לא נעשו מספיק מחקרים לדעת עד כמה מצב של אבטלה גורם להגברת האלימות.
טליה לבני: היינו עדים בשנה האחרונה למספר התאבדויות כתוצאה ממצב כלכלי קשה.
טליה לבני: בהרבה מקרים בן הזוג מפעיל אלימות כלפי עצמו ומתאבד, אבל בהרבה מקרים האלימות מופנית כלפי בן הזוג.
טליה לבני: זה לא סוד שהפכנו להיות חברה אלימה.
טליה לבני: היחס שלנו לקבוצות החלשות הוא אלים.
טליה לבני: זה המסר החינוכי שאנחנו מחנכים את החברה.
טליה לבני: כל קבוצה חלשה, במקום לדאוג לה, יוצרים לה דה לגיטימציה שמגיעה לציניות בלתי רגילה, שכאשר מפעילים מקל כנגד אוכלוסייה קוראים לזה עידוד.
טליה לבני: שמעתי אתמול את שר האוצר אומר שהוא יעודד את שני בני הזוג לעבוד, ואיך הוא יעשה את זה – על-ידי כך שהוא יבטל את נקודת הזיכוי למי שבן זוגו לא עובד.
טליה לבני: כל הגופים, וכל מי שהנושא של אלימות ואלימות במשפחה ומניעתה יקר ללבו, צריכים להגיד: ראינו יותר מדי בשנתיים האחרונות דה לגיטימציה לאוכלוסיות, שיטת המקל היא זאת שמנסה להפעיל שר האוצר.
טליה לבני: את שיטת המקל – אנחנו, בפורום הזה, מאוד רגישים אליה, ומכירים הסינדרום שלה.
טליה לבני: זו אינה שיטה שעובדת.
טליה לבני: אני מקווה שהחברה הישראלית תתגייס לטפל במניעים, ביצירת התנאים שאישה תדע שאם היא עוזבת את הבית במצב של אלימות, היא תוכל גם לקיים עצמה, גם תמצא מקום עבודה, ולא, כפי שאנו רואים נכון להיום, שגם בגדר האקדמאים יותר ויותר מהם מצטרפים למעגל מחוסרי העבודה.
טליה לבני: הנתונים הם שלמעלה משנה אנשים מחפשים עבודה – האישה יודעת מה צפוי לה והיא מהססת.
טליה לבני: אני רוצה לענות לנורית על המקרה של אשפוז – אי העמדה לדין בשל אי כשירות מסיבת מחלת נפש.
טליה לבני: אנחנו כאן, כל מי שיושב פה, צריך להיות שותף למהפכה משפטית שחייבים לעבור.
טליה לבני: יש מדינות שכאשר אדם נמצא בלתי שפוי, הוא מורשע ונקבע שהוא בלתי שפוי.
טליה לבני: עצם ההרשעה לא מתבטלת.
טליה לבני: אם העונש שהיה מגיע לו בגין רצח הוא למעלה מ-20 שנה, נכפה עליו שהוא יישב במוסד טיפולי 20 שנה.
טליה לבני: אצלנו מערכת המשפט לא מבדילה בין חולה שלא עבר עבירה לבין חולה שגרם לפשע איום ונורא והוא מסוכן לציבור, מסוכן למשפחתו.
טליה לבני: אמות המידה צריכות להיות לגמרי שונות.
טליה לבני: נעמ"ת כבר לפני שנים פנתה בזמנו לשר המשפטים, בינתיים אנחנו מתנהלים בעצלתיים והמקרים ממשיכים לקרות.
טליה לבני: אני פונה לשר המשפטים – לקבוע זה אמנם חידוש משפטי, זה שינוי פני המשפט הפלילי, במובן זה שלא יהיה יותר מצב שהוא לא הועמד לדין ולא נמצא מורשע.
טליה לבני: עבר העבירה, הוא מורשע, הוא חולה נפש, הוא יטופל.
טליה לבני: אבל כל עוד הוא לא גמר להיות מטופל בתקופה של אותו ריצוי עונש שהיה מגיע לו- -
רשף חן: אם היה חולה נפש כאשר עבר את ירה, לא עבר עבירה.
רשף חן: לא תוכלי לשנות.
רשף חן: טליה לבני: אבל אני לא חייבת לתת לכל מערכת השחרורים לראות רק את טובתו.
רשף חן: אנחנו אומרים – אשם ובלתי שפוי.
רשף חן: זאת מהפכה משפטית.
זהבה גלאון: משפט אחד לגבי הסיפה של הדברים של טליה.
זהבה גלאון: הגשתי הצעת חוק הקובעת שאדם שאובחן כחולה נפש ונשלח לאשפוז, לא יוכל לצאת רק לפי חוות דעת אותם רופאים ואותו מוסד טיפולי, אלא יצטרך לחזור לאינסטנציה ששפטה אותו – כי אז קורה מה שאמרה נורית: הוא יצא ורצח.
זהבה גלאון: משהו נוסף, כדאי לראות את ההצגה "שתיקה" של תיאטרון חיפה העוסקת באלימות במשפחה אצל זוג שהוא מרצה באוניברסיטה והיא מורה, ועל כל ההשלכה על הילדים.
אתי לבני: גם אני רוצה להציע הצעה – אני ראיתי את "המקווה" בתיאטרון בית לסין, אלימות בחברה החרדית בתוך המקווה, אלימות שאנחנו לא משערים את עוצמתה וניסיונות ההסתרה שלה.
זהבה גלאון: לכמה דברים לא כל-כך תרבותיים, לצערי, ועליהם אני רוצה להתמקד; אמרה נורית שהבעיה עם נשים שלא מגיעות למשטרה.