GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
חנה חנוכה: אני קיבלתי מספר מכתבים מעובדות מועצה, מהבלניות ומהמנקות, על כל מיני מצוקות שהן נמצאות, וזה מצוקות שעוברים עליהן.
גילה גמליאל: את יכולה לקרוא לנו חלק מהם?
חנה חנוכה: כן.
חנה חנוכה: אני אקריא חלק מהדברים.
חנה חנוכה: הן פותחות ואומרות שכבר חודשיים לא מקבלים משכורת, ובגלל שהמשכורות מתעכבות המצב הוא מאוד קשה.
חנה חנוכה: אחת כותבת, " אני מבקשת בכל לשון של בקשה, איני רוצה נדבות.
חנה חנוכה: אני רוצה אך ורק את המשכורת שלי שעבדתי.
חנה חנוכה: בזכות ולא בחסד" .
חנה חנוכה: מישהי אחרת אומרת: "הבעל הוא חולה ויש לנו הוצאות חודשיות לתרופות בסך של ארבע מאות שקל.
חנה חנוכה: המצב מאוד קשה, אין במה לממן".
חנה חנוכה: עובדת אחרת אומרת:" הפכתי להיות מוגבלת בחשבון הבנק.
חנה חנוכה: בעלי הדירה הוציאו אותנו מהבית ואנחנו גרים בבית ההורים ובעלה הגיע למסקנה שעדיף למכור אבר מהגוף כדי לשלם את הבעיות" לתרום כליה הוא רוצה.
חנה חנוכה: אני חושבת שאי אפשר לעמוד בשקט אחרי כזה דבר.
חנה חנוכה: עוד משהו: היא נמצאת בדילמה מה עדיף.
חנה חנוכה: אם לקנות לילדה אנטיביוטיקה או לקנות לה דייסה.
חנה חנוכה: מה לעשות?
חנה חנוכה: מי יכול לענות על זה?
חנה חנוכה: ! יש לנו כאן אישה שאומרת שבעלה אינו עובד.
חנה חנוכה: הוא עבר תאונה מאוד קשה והיא המפרנסת היחידה.
חנה חנוכה: היא בדרך כלל אומרת לילדים בתקופה האחרונה שאין לה במה לתת להם לאכול.
חנה חנוכה: היא מוכנה: "אני מוכנה לוותר על נסיעות, בילויים וביגוד, אבל אוכל לילדיי?
חנה חנוכה: למה, למה שהיא תוותר על זה?".
גילה גמליאל: כבלניות אני רוצה שתגידו בקצרה לאנשים שגם יכנס להם למודעות, את התפקיד וגם למה מנצלים את עצם הנתון שאתן בעצם בגלל שאתן מודעות לחשיבות של התפקיד שלכן, גם אתן לא לדוגמא שובתות.
גילה גמליאל: אני רוצה ברשותכן שתגדירו את החשיבות ומדוע המצוקה היא כל כך זועקת לשמים, שמצד אחד, אתן כלואות סביב זה שאתן נמצאות בעבודה, ואתן גם לא יכולות לא לעבוד, כי אתן יודעות מה זה יגרור ואיזה משמעות כבדה יש לעניין הזה, ומצד שני – אתן לא מקבלות משכורות ויש בית לפרנס, כמו שראינו את המכתבים האלה קורעי הלב מצד הנשים.
גילה גמליאל: אני יודעת שהמצבים מאוד קשים במיוחד בנקודת הזמן הזאת.
גילה גמליאל: המדינה שלנו קוראת, וכאן זה נתון שהוא מאוד מאוד חשוב, המדינה שלנו קוראת לעודד עבודה וקוראת ומוציאה כל מיני הצעות לעודד נשים לצאת לעבוד ובמקרה הספציפי הזה, נשים שגם יוצאות לעבוד, לא דואגים לתת להן את המשכורת.
גילה גמליאל: זה דבר שהוא שערורייתי בעצם הווייתו.
גילה גמליאל: אבל אני רוצה ברשותך עוד כמה מילים.
חנה חנוכה: אנחנו עובדות במקוואות, אם זה בלניות, מנקות, כל צוות שעובד במקווה.
חנה חנוכה: המקווה משרת את הציבור הרחב.
חנה חנוכה: זה נשים נשואות, חילוניות, דתיות, ספרדיות, אשכנזיות, חרדיות, כל בנות ישראל.
חנה חנוכה: אישה שרוצה לקיים את המצווה של טהרת המשפחה, המקום הוא דרך המקווה.
חנה חנוכה: אנחנו לא יכולות לעשות עיצומים ולא שביתות ולא שום מחאה, ואדרבא – לעשות את כל השרות שאפשר לצוות המבקרות.
חנה חנוכה: כשמגיעות נשים – אנחנו גם העובדות הקהילתיות.
חנה חנוכה: כמעט בכל מקווה הבלניות הן העובדות הקהילתיות של הציבור בשכונה, באיזור, בכל מה שנמצא שם.
חנה חנוכה: אנחנו מתעסקים כאן במצווה מאוד חשובה, שאם לא מקיימים אותה, זה איסור כרת.
חנה חנוכה: ואף אחת מאיתנו, לא הבלניות ולא המנקות לא תיקח על עצמה את אחריותה לאיסור של כרת שיהיה חס ושלום.
חנה חנוכה: אז אנחנו מגיעות לעבודה בזמן, אנחנו לא יודעות מתי אנחנו יוצאות, דואגות מכספי תרומות לכל הצרכים של המקווה, אם זה שמפו ועד חומרי ניקוי, וכל מה שהמקווה צורך, כי את זה כבר לא מספקים לנו, כדי לתת לאישה את השרות במיטב.
חנה חנוכה: בצורה הטובה ביותר ובצורה המלאה.
חנה חנוכה: אנחנו לא יכולות וגם לא רוצות – לא רק שאנחנו לא יכולות, אנחנו לא רוצות חלילה להשבית ולו לשעה את המקווה.
חנה חנוכה: ואנחנו מאוד מבקשות שתעזרו לנו לקיים את זה.
חנה חנוכה: דבר נוסף – אף אחת מאיתנו לא רוצה להיות נתמכת.
חנה חנוכה: אנחנו רוצות לקבל את המשכורת שלנו בזכות.
חנה חנוכה: תנו לנו.
חנה חנוכה: אנחנו רוצות להמשיך לעבוד.
גילה גמליאל: כן אני רוצה לשמוע את מי שעוד לא דיברה.
בלנית: כדי שנשים חילוניות שלא מקיימות את מצוות הטבילה תבנה עד כמה ביהדות זה שורשי ולא שייך בלי זה, פשוט סיפור קצר שהיה לפני מעל שמונים שנה.
בלנית: כדי שתביני – אני נמצאת חמש עשרה שנה בהתנדבות בלי שום משכורת בנושא של לשכנע נשים לשמור טהרה.
בלנית: זה היה בחשבון הילדים, זה היה בזמן הריון, הנקה, בלי גבול ובלי זמן, יום יום יצאתי בנושא הזה ודיברתי, וזה דבר שאני חייבת לפחות להמשיך.
בלנית: אבל כדי שתביני עד כמה זה בעומק הנושא הזה ביהדות, מסופר על החפץ חיים, הוא היה זקן בן תשעים לפני שמונים שנה, שמע שבאיזה עיירה רחוקה, אין שם מקווה.
בלנית: לקח סוס ועגלה, זקן עם מקל בן תשעים, הגיע לבית הכנסת הזה, כינס בשבת את כל היהודים שהיו שם כולל נשים וטף וביקש להכנס למקום.
בלנית: כולם הגיעו בבוקר, אחרי קריאת התורה הוא נותן שיחה בפרשת שבוע ואחר כך הוא אומר:
בלנית: " שמעתי שאין פה מקווה במקום".
בלנית: אז אמרו לו – מה לעשות, יצא מכלל שימוש.
בלנית: המקווה הזדקן ולא שייך להשתמש בו.
בלנית: אז הוא אמר, בבקשה, תשפצו.
בלנית: "אין כסף לאנשי העיירה".
בלנית: "יש פה ספר תורה?", "בוודאי, הלא ראית, קראנו בספר התורה".
בלנית: אז הוא ביקש למכור את ספר התורה ובכסף שיקבלו ישפצו את המקווה.
בלנית: הוא אמר – עם ישראל יכול להתקיים בלי בית כנסת, בלי ספר תורה.
בלנית: לעם ישראל אין זכות קיום בלי מקווה.
בלנית: ואת זה שנשים תביננה.
בלנית: אז פה כל הבלניות הן עם מודעות של מסירות נפש בנושא הזה, אבל לא בגלל זה צריך לנצל את הנקודה הזאת.
בלנית: לא שייך שילדים יגיעו עד פת לחם.
בלנית: זה המצב.
דינה הכהן: אני מלוד.
דינה הכהן: אני רוצה להגיד שהתפקיד של הבלנית זה לא רק בלנית.
דינה הכהן: היא גם שמרטפית, באים גם עם תינוקות, אנחנו משגיחות עליהם.
דינה הכהן: גם מטבילות נשים.
דינה הכהן: אנחנו יכולות ללכת הביתה ויכולה לבוא אלינו מישהי שהבעל חזר ממילואים ואז אנחנו יוצאות והולכות מהמיטה החמה לתוך המקווה.
דינה הכהן: אין לנו ימי חופשה.
דינה הכהן: אנחנו עובדים מסביב לשעון.
דינה הכהן: זה כל השבוע פלוס מוצאי שבת, חגים.
דינה הכהן: אין לנו הפסקה.
דינה הכהן: אנחנו כל הזמן עובדות.
דינה הכהן: אנחנו לא מבקשות את השכר כאילו שייתנו לנו תרומות.
דינה הכהן: גם ימי עיון שאנחנו הולכות-לכל היום, ואז בערב אנחנו שוב הולכות לעבודה, ולא משלמים לנו ימי עיון, לא משלמים לנו שום דבר.
גילה פינקלשטיין: ואני רוצה להזכיר עוד משהו שלא הזכרתן, אתן משפחות ברוכות ילדים, ודבר שני – יש בלניות שהבעל גם עובד במקווה.
גילה פינקלשטיין: יש זוגות כאלה.
גילה פינקלשטיין: אז בכלל אין משכורת.
דינה הכהן: למה אי אפשר להפריד את התקציב של הבלניות בכלל מהרשות המקומית?
דינה הכהן: כי אנחנו נמצאים בין הפטיש לסדן.
דינה הכהן: אז עכשיו הם אומרים שרק העיריה לא העבירה כסף, אבל אנחנו מהעבודה לא מקבלים כלום.
גילה פינקלשטיין: נכון, את צודקת, צריך לחשוב על זה.
גילה פינקלשטיין: כן, בבקשה.
עפרה מזרחי: אני עפרה.
עפרה מזרחי: אני עובדת בגבעת מרדכי ובמקווה קטמון הישנה.
עפרה מזרחי: אחד המכתבים שחנה הקריאה זה היה מכתב שלי.
עפרה מזרחי: אני התלבטתי אם לקנות מוקסיפן או לקנות דייסה לבת שלי.
עפרה מזרחי: אני מבינה שרבנים אומרים ובצדק שאסור להשבית מקוואות.
עפרה מזרחי: האם אפשר להשבית בית?
עפרה מזרחי: האם אפשר לסגור לילד את הפה?
עפרה מזרחי: האם ייתכן שלאמא אין מה למרוח לילד לבית הספר?
עפרה מזרחי: חבר'ה, אוכל זה לא עוני.
עפרה מזרחי: יש עוד הרבה דברים של עוני.
עפרה מזרחי: אם אני לא יכולה להעשיר את הבן שלי, ואם אני לא יכולה לקנות לו ספר ואם אני לא יכולה לקחת אותו לאיזשהו מקום, להצגה או למשהו כזה, זה עוני.
עפרה מזרחי: אם אותי זרקו מהבית כי לא עמדתי בשכירות , ובצדק – הוא צודק, הוא לא חייב לי כלום, אני עם שני ילדים ובעל נמצאת אצל ההורים שלי, אני לא יודעת עד כמה השלום בית שלי יחזיק.
עפרה מזרחי: אין לי מושג!!! ואני נותנת את הדין בפני הילדים שלי יום-יום.
עפרה מזרחי: אני שמה מסכה על הפנים, מגיעה לעבודה, צוחקת, חוזרת הביתה, מחייכת לבעלי, מחייכת לילדים ואני בוכה לכרית.
עפרה מזרחי: תעצרו את מחול הדשים הזה.
עפרה מזרחי: אי אפשר!!! אי אפשר.
עפרה מזרחי: בפסח לא היה לי כלום בית.
עפרה מזרחי: חבילת מצה ושוקולד.
עפרה מזרחי: אני לא רוצה נדבות.
עפרה מזרחי: אני עובדת קשה מאוד.
עפרה מזרחי: אני עובדת חמש לילות ושלושה ימים.
עפרה מזרחי: שמונה פעמים בשבוע אני יוצאת, והיו פעמים שהגעתי ברגל לעבודה.
עפרה מזרחי: הנה האחראית שלי – כי לא היה לי כסף לנסיעות.
קריאה: אז פה אנחנו רואים אשה עם מסירות נפש.
גילה פינקלשטיין: כולן, כולן זה מסירות נפש.
עפרה מזרחי: מה עונים לילד בן שבע?
עפרה מזרחי: איזה תשובות נותנים לו?
גילה פינקלשטיין: טוב, תודה רבה.
מנחם בלומנטל: מנחם בלומנטל, מנהל מחלקת המקוואות.
גילה פינקלשטיין: מנהל מחלקת המקוואות, כן, שהיה אתנו בישיבה הקודמת.
מנחם בלומנטל: מאז ועד היום הייתה באמת קרן אור קטנה.
מנחם בלומנטל: הפגישה הקודמת הצליחה קצת להרים עם עוד פעולות נוספות, את הנושא הזה לסדר היום.
מנחם בלומנטל: אבל מאז עד עכשיו.
מנחם בלומנטל: ..
גילה פינקלשטיין: במה זה מתבטא שהבאנו את זה לסדר היום?
גילה פינקלשטיין: מה זה נתן?
מנחם בלומנטל: הכירו בזה שצריך לשלם משכורת.
מנחם בלומנטל: משרד הדתות העביר תשלום כפול בסוף מרץ כמיקדמה.
גילה פינקלשטיין: העבירו להן משכורת של חודשיים.
מנחם בלומנטל: לא, לא!! תקציב כפול של משרד הדתות זה רק חלק קטן מהתקציב.
גילה פינקלשטיין: אבל מה הן קיבלו מזה מהפגישה פה?
מנחם בלומנטל: לנו, במועצה הדתית בירושלים, יצאה מזה משכורת אחת, ואני לא בטוח שבכל מקום ...
גילה פינקלשטיין: אה, אתן קיבלתן משכורת אחת בעקבות הפגישה.
גילה פינקלשטיין: אני רוצה לדעת מה לעשות באופן פרקטי, כי אני לא אישה של דמיונות.
בלנית: קיבלנו משכורת אחת.
גילה פינקלשטיין: או.
גילה פינקלשטיין: קי., קיבלתן משכורת אחת לפני פסח.
מנחם בלומנטל: יש מקומות שלא קיבלו אפילו משכורת אחת – הכסף עוקל.
חנה חנוכה: מה שהם עושים, הם משלמים חצי ומשאירים אותנו תקועים ואנחנו לא יכולים להתלונן, כי הם נתנו כבר את החצי.
מנחם בלומנטל: אני רוצה לומר.
מנחם בלומנטל: אז העבודה, באמת המאמץ הגדול שעשו פה ובוועדות אחרות ובכלל, במאמצים הפוליטיים, נשאו באמת איזשהו פרי, וזה רק אומר שזו הדרך שצריך לעבור אותה, כדי לזעזע את אלה שמקבלים את ההחלטות.
מנחם בלומנטל: אבל אני יודע שלעבור על כל המערכה של המועצות הדתיות, זה באמת תהיה מערכה קשה.
מנחם בלומנטל: למשל, דיברנו על זה אתמול בעקבות המצב הקשה במועצה הדתית בירושלים שכבר יש עיקולים ואין בכלל צ'אנס למשכורות כרגע, מה עם ההסתדרות.
מנחם בלומנטל: אומרים לנו שההסתדרות אומרת ש"כל עוד לא תשביתו את המקוואות, לא נקטתם בכל האמצעים העומדים לרשותכם, אז אנחנו לא יכולים לעמוד מאחוריכם".
עפרה מזרחי: הם אמרו לנו את זה כבר לפני שנה.
מנחם בלומנטל: נכון.
מנחם בלומנטל: פירושו של דבר שעדיין יש מקומות שלא מבינים שמקוואות הם כמו צבא וכמו משטרה שהם מחוץ לאפשרות של השבתה.
מנחם בלומנטל: אני חושב שצריך גם על הנושא הזה לתת את הדעת, ובזה אני מצטרף למה שאמר חבר הכנסת גפני, שבעצם זה התוכנית שאנחנו חושבים שהיא יכולה לצאת מכאן.
מנחם בלומנטל: אתם כוועדה לקידום מעמד האישה: הנושא הזה הוא יסוד ברוב המשפחות בארץ.
מנחם בלומנטל: מעמדה של האישה בארץ הוא בעצם נתון שנובע בחלקו הגדול מהפעולה הזאת של המקווה.
מנחם בלומנטל: אזור לנו לתת אפשרות לפגוע בשרות הזה.
מנחם בלומנטל: ואני רוצה לומר לך גם על המסירות נפש של עפרה.
מנחם בלומנטל: ביום ראשון שוחחנו ביחד.
מנחם בלומנטל: אומרת לי עפרה: "אתה חושב שאפשר יהיה לשבור אותנו?
מנחם בלומנטל: אנחנו נעבוד, אבל צריך למצוא את הפתרון".
מנחם בלומנטל: זאת אומרת שגם במצוקה הזאת שהיא תביע את זה, זה צועק מכל ליבה, אבל היא יודעת שזה לא נושא של כן או לא .
מנחם בלומנטל: היא יודעת שזה כן.
מנחם בלומנטל: אבל השאלה היא רק איך אנחנו יכולים לסחוב את זה הלאה.
גילה פינקלשטיין: קי.
גילה פינקלשטיין: , אנחנו רוצים שעורך דין שפיגלר שהוא נציג הממשלה, ישמע את עפרה אומרת שהיות והיא לא מקבלת משכורות, היא עובדת במקווה, בפסגת זאב את עובדת?
עפרה מזרחי: בגבעת מרדכי.
גילה פינקלשטיין: בגבעת מרדכי.
גילה פינקלשטיין: ואין לה כסף, היא לא יודעת, היא מתלבטת אם לקנות לבן שלה תרופה – מוקסיפן, או לקנות לו דייסה.
גילה פינקלשטיין: אין לה מה למרוח על הלחם והיא לא יכולה להתקיים.
גילה פינקלשטיין: היא הלכה ברגל למקווה כי לא היה לה כסף לנסיעות.
גילה פינקלשטיין: עפרה, את רוצה שעורך דין יישמע בקצרה את המצוקה והזעקה של כל הבלניות?
גילה פינקלשטיין: זו לא זעקה אישית שלנו.
גילה פינקלשטיין: זה זעקה של כל עם ישראל.
עפרה מזרחי: זו זעקה של כולם.
עפרה מזרחי: יש לי עדויות חיות מהחברות שלי לעבודה שהמצב הולך ומחמיר.
עפרה מזרחי: היום אני יודעת.
עפרה מזרחי: אומרים: "בושה, בושה", אבל בסוף מתים מהבושה.
עפרה מזרחי: אין לנו מה להתבייש.
עפרה מזרחי: אנחנו לא באים לאסוף נדבות מאף אחד.
עפרה מזרחי: אנחנו רוצים את מה שמגיע לנו, וכל עיכוב קטן אם במשכורת, ואם לפני שנתיים היינו מקבלים את התלושים מתנה של פסח, אז היינו יודעים איך להסתדר, עכשיו כבר לא נותנים את זה.
עפרה מזרחי: לא הבראה, לא ביגוד, ממש כלום.
עפרה מזרחי: ואנחנו כמו איזה מכונה משומנת.
עפרה מזרחי: הולכים לעבודה ועושים מה שצריך לעשות.
עפרה מזרחי: הגעתי למצב שלפני פסח, לא היו מגבות, לקחתי הביתה את הכביסה לכבס מגבות כדי שיהיה למחרת לנשים במה להשתמש.
עפרה מזרחי: זה יכול להיות?
עפרה מזרחי: זה יכול להיות שאני תומכת במועצה?
גילה פינקלשטיין: מה את אומרת לגבי ההצעה.
גילה פינקלשטיין: יש הצעה שאומרת: אתן רוצות את המשכורות?
גילה פינקלשטיין: תשביתו את המקוואות.
גילה פינקלשטיין: מה את אומרת על זה?
עפרה מזרחי: אני אומרת שזה לא שייך.
עפרה מזרחי: לא שייך!!.
עפרה מזרחי: איך אפשר?
עפרה מזרחי: לא יכול להיות מצב כזה להשבית מקווה.
עפרה מזרחי: עם ישראל אין לו זכות קיום ללא המקוואות.
גילה פינקלשטיין: , הגברת מינה פנטון חברת המועצה בירושלים.
גילה פינקלשטיין: בבקשה.
מינה פנטון: ראשית, אני רוצה על שלושה דברים להתמקד.
מינה פנטון: דבר ראשון – היינו פה לפני פסח, זעקנו, זו הייתה זעקת אמת, אבל קיבלנו עצם ואנחנו לא מוכנות.
מינה פנטון: אל"ף, זה ביזוי הצורה והעצם זה ביזוי ובוודאי שזה לא דבר שמספק אותנו.
מינה פנטון: זה דבר ראשון.
מינה פנטון: הדברים צריכים לקבל את הפרופורציה הנורמטיבית שלהם.
מינה פנטון: דבר שני – אנחנו צריכים לראות את השרות הזה כשרות חירום.
מינה פנטון: אין שאלה אם אנחנו נבוא למקווה או נפתח את המקווה או נסגור את המקווה.
מינה פנטון: אין שאלה.
מינה פנטון: שרות חירום לעולם לא סוגרים.
מינה פנטון: יש צו בית משפט שאומר: אי אפשר לסגור, אוזר על סגירה.
מינה פנטון: זאת אומרת, הנתון שלנו הוא נתון אמיתי וזו השפה שמדינת ישראל יודעת, הגורמים הממשלתיים, זה שירות חירום.
מינה פנטון: דבר שלישי – אנחנו חיבות לדרוש הפרדה.
מינה פנטון: היות וזה שירות חירום, היות והסיטואציה הולכת ומחריפה.
מינה פנטון: היות והנושא הזה הוא כל כך אקוטי ובסיסי לקיומו של העם היהודי, בוודאי בציון ובכל מקום בעולם, אנחנו דרשות הפרדה מוחלטת.
מינה פנטון: נכון שיש הסתדרות, ויש וועדי עובדים ויש גופים שדואגים.
מינה פנטון: הנושא הזה של הבלניות חייב להיות נושא נפרד.
גילה פינקלשטיין: אנחנו לפני שנשמע את נציג ראש הממשלה את עורך דין שפיגלר אנחנו נשמע עוד את אביאלה ששון ממקווה בפסגת זאב.
גילה פינקלשטיין: אביאלה – בבקשה.
אביאלה ששון: התחילו לספר על מצוקות במשפחות.
אביאלה ששון: עפרה ספרה שזרקו אותה מהבית ועכשיו היא אצל ההורים שלה.
אביאלה ששון: אנחנו יודעים שיש ילד ששמע מההורים שלו "אין ואין ואין", כי אין לקנות, והוא ברח מהבית.
אביאלה ששון: אני לא יכולה לומר בפורום הזה לאן הוא ברח כדי לא לתת רעיונות לעוד, אבל ילד ברח מהבית.
אביאלה ששון: תשמעו – נער ברח מהבית, כי אין.
אביאלה ששון: והוא הולך לחפש במקורות אחרים מאיפה לקבל כסף לצרכים שהוא צריך.
אביאלה ששון: אני אחראית על מקווה.
אביאלה ששון: אני שומעת מהבלניות בלי סוף: "מה את עושה, מה עושים, איך מסתדרים?
אביאלה ששון: " אני עצמי שכבתי שבוע ימים במיטה.
אביאלה ששון: כבר לא יכולתי לתפקד בבית, לא במקווה, מהצער שאנחנו מרגישים על האטימות.
אביאלה ששון: אין לאן לפנות.
אביאלה ששון: אנחנו לא רק מנהלות את הבית ואת המקווה, אנחנו גם צריכות כל פרט ופרט מהמקווה לגייס.
אביאלה ששון: מאיפה נגייס ונמשיך לתת את השרות בפנים הכי יפות שכבר אומרים "קיבלתן משכורת?
אביאלה ששון: , קיבלתן משכורות?
אביאלה ששון: – תבינו מה זה לקבל משכורת.
אביאלה ששון: המשכורת שקיבלנו היא כבר בכזה איחור שאי אפשר להשתמש בה.
אביאלה ששון: בעלי חולה וכבר שלושה חודשים החזירו לי קופת חולים.
אביאלה ששון: שבאתי עכשיו לשלם עכשיו לוויתי כסף, אמרו לי – כבר ביטלו לך את הביטוח.
אביאלה ששון: עכשיו לכי לעשות הוראת קבע.
אביאלה ששון: הבנק ישלם לי הוראת קבע?
אביאלה ששון: אני לא יכולה בלי קופת חולים.
אביאלה ששון: יש לנו משכורת שאנחנו מקבלים נטו ולא ברוטו, זאת אומרת מורידים לנו מהמשכורת את כל הברוטו ולא מעבירים אותה הלאה.
אביאלה ששון: זה הלנת שכר כפולה.
גילה פינקלשטיין: טוב, אנחנו קיימנו בכנסת, זה הכנס הרביעי, קיימנו שלושה כנסים, אחרי הכנס השלישי שזימנתי אתכן קיבלתן משכורת, היום זה הכנס הרביעי ואנחנו מקווים שעורך דין שפיגלר שומע וידאג לנו מעכשיו והלאה הבלניות תקבלנה משכורת.
אביאלה ששון: אבל עם כל מה שהורידו לנו ולא שילמו לנו...
גילה פינקלשטיין: יחזירו.
גילה פינקלשטיין: עכשיו נשמע את עורך דין שפיגלר.
אביאלה ששון: סליחה, רק עוד מילה אחת.
אביאלה ששון: תבינו, אנחנו לפני החג לא הייתה משכורת, קיבלנו שלושה ימים לפני החג.
אביאלה ששון: השארתם אותנו, אין משכורות!!! שלושה ימים לפני החג נותנים משכורת לאנשים?
אביאלה ששון: עכשיו מתארגנים?
אביאלה ששון: שלושה ימים לפני החג?
אביאלה ששון: תבינו במה מדובר.
מינה פנטון: אני התביישתי בשיחות שהועברו אליי.
מינה פנטון: ערב חג.
מינה פנטון: איך עושים דבר כזה?
גילה פינקלשטיין: אנחנו נשמע עכשיו את עורך דין שפיגלר נציג ראש הממשלה, עוזר לנו ויעזור לנו אם ירצה ה'.
מאיר שפיגלר: קודם כל אני מאוד מצטער על האיחור.
מאיר שפיגלר: זה היה גם כן בסוגיות שנוגעות למשרד הדתות ובמה שהועבר ממשרד הדתות למשרדים האחרים של הממשלה.
מאיר שפיגלר: מעבר לזה אני לא יודע מאיפה נתחיל, אז אני אתחיל מהנשמה.
מאיר שפיגלר: כי אני שומע את הדברים האלה לא בפעם הראשונה.
מאיר שפיגלר: הייתי גם בישיבה הקודמת.
מאיר שפיגלר: אז אם אני לא טועה מתחילתה ועד סופה ואני רוצה לומר לכם מספר דברים.
מאיר שפיגלר: אמרתי את זה אז ואני אומר את זה עכשיו.
מאיר שפיגלר: אתן לא צריכות להתחנן ולהצדיק ולהסביר מדוע צריך להעביר לכן משכורת מהבחינה הזאת שאין לכן אפשרות לשלם תשלומים שוטפים לדברים שאתן דרשות להם במהלך החיים או לצרכים של הילדים או לחילופין לכל צורך אחר שאתן צריכות את הכסף.
מאיר שפיגלר: הכסף הזה מגיע לכן בדין.
מאיר שפיגלר: אתן עבדתן ולכן לא יעלה על הדעת שכסף שמגיע לעובד בכסף לא יגיע ליד שלו.
מאיר שפיגלר: אני בכלל נגד טוטאלית הגישה שמישהו צריך להצדיק משהו שבדין ואין על זה עוררין "לית מאן דפליג" שזה מגיע לו.
מאיר שפיגלר: פשוט זה כואב לי .
מאיר שפיגלר: זה כואב לי כאזרח מדינת ישראל שאדם עובד, במקרה הזה במסגרת שבצורה כזו או אחרת קשורה לממסד, והוא צריך להצטדק על מה שמגיע לו בצורה מלאה.
מאיר שפיגלר: ראויה כמו שמגיע לכל אחד אחר כולל כל המחוקקים שיושבים כאן בבית המחוקקים בכנסת ישראל.
מאיר שפיגלר: אז אני ברשותכן, שמעתי את מה שאמרת פעמיים.
מאיר שפיגלר: תאמינו לי , אני מקבל טלפונים על גבי טלפונים ביום יום, אני לא מתחמק , אני לא צריך הצדקה לעשייה שבעטיה בן אדם יקבל את מה שמגיע לו בדין.
מאיר שפיגלר: לא צריך את זה.
אביאלה ששון: אנחנו מעריכות שאתה שומע את זה.
מאיר שפיגלר: אני שומע את זה כי זה חלק מהמטלות שאני נדרש להן.
אביאלה ששון: אם לא הייתה לנו אפשרות לפחות להביע את הצער.
מאיר שפיגלר: בסדר, אבל אני רוצה לגופו של עניין, כי זו סוגייה שצריכה להגיע בסופו של דבר לידי פתרון.
מאיר שפיגלר: המגבלות: הלוואי שהמערכת הייתה בשליטתי המלאה.
מאיר שפיגלר: אתן יודעות שהייתי עושה דברים שלא נעשו עד כה.
מאיר שפיגלר: אני מקווה.
מאיר שפיגלר: אבל לא בשליטתי.
מאיר שפיגלר: אבל אני עוד גורם בתוך המערכת שמנסה לעשות את מה שאני מוצא לנכון כראוי וכנכון לעשותו.
מאיר שפיגלר: בהקשר של נציג המועצות הדתיות.
מאיר שפיגלר: תדעו לכם, קיצצו ומקצצים, לדעתי בצורה לא נכונה, כי לא מתייחסים לדעתי למועצות הדתיות כאורגן שכמעט כל מה שיש בו...
מנחם בלומנטל: לך אסור להגיד את זה, אני אגיד את זה בצורה אכזרית.
מאיר שפיגלר: שמע, אני אגיד את הדברים, אם מישהו רוצה להלין על דבריי, אני אגיד את זה בכל ועדה.
מאיר שפיגלר: אני יודע, אתה רוצה לשמור עליי, אני יכול לשמור על עצמי.
מאיר שפיגלר: אני אמרתי את זה בוועדת הפנים, ואני אמרתי את זה בוועדה לביקורת המדינה, ואני חושב שאותו ראיתי גם בוועדות והוא יודע שאני יכול לומר את הדברים גם אם לצורך העניין אני אחטוף על הראש מהממסד או מהמערכת שמעסיקה אותי.
מאיר שפיגלר: מקצצים.
מאיר שפיגלר: אנחנו טוענים שהקיצוץ של אגף התקציבים איננו נכון מכיוון שבסופו של דבר הקיצוץ נעשה כקיצוץ של שירותים, בעוד שבמועצות הדתיות זה קיצוץ של שכר של אנשים.
מאיר שפיגלר: רוב המערכת של המועצות הדתיות שמספקת את שירותי הדת במדינת ישראל מורכבת בסופו של דבר מאנשים שנותנים את השירותים, ולכן – רוב המערכת, או רוב הכסף שמגיע למערכת הזאת אמור להיות במסגרת של כוח אדם, של משכורות של כוח אדם, ולכן הקיצוצים צריכים להיות בהסדרים עם הסתדרות החדשה או הסתדרות החדשה שזה שלושה אחוז אחד, שני אחוז, ארבעה אחוז, ולא שלושים ושלושה אחוז.
מאיר שפיגלר: ועל זה אנחנו נאבקים.
מאיר שפיגלר: אם הצלחנו עד כה?
מאיר שפיגלר: לא! אם אנחנו ממשיכים להיאבק בסיפור הזה?
מאיר שפיגלר: כן! היה בג"ץ אם אני לא טועה בשמונה עשרה לחודש שעבר.
מאיר שפיגלר: גם כן דחו אותו משום מה, אני לא יודע למה.
מאיר שפיגלר: אני מאוד מקווה שלפחות לפי מה שאמרו נציגי היועץ המשפטי לממשלה בחצי פה, שברור לכל בר דעת שהמדינה לא יכולה לבוא ולומר – המועצות הדתיות הן גופים סטטוטורים-עצמאים, ישויות משפטיות עצמאיות ולכן זה לא מעניין אותנו.
מאיר שפיגלר: אתם עובדי המועצות הדתיות תלכו אליהם, תשברו את הראש.
מאיר שפיגלר: גם המדינה היום לא אומרת את זה.
מאיר שפיגלר: אני אומר לכן בצורה מפורשת שגמרנו רק לאחרונה לפני כשבועיים לפני חג הפסח שאז באמת התאמצנו, ויעיד על כך מנחם מהמועצה הדתית ירושלים.
מאיר שפיגלר: ולמרות התנגדות גורמים מסויימים במערכת, בכל זאת העברנו תקציב כפול.
מאיר שפיגלר: נכון, לצערי הרב גם התקציב הזה לא היה כפול כי את האמת צריך לומר, התקציב הזה כלל את הקיצוץ עליו החליטה ממשלת ישראל רטרואקטיבית מינואר.
מאיר שפיגלר: היות וזה שבעה אחוז, אז קיצוץ שבעה אחוז על כל חודש, אז במקום לקבל מאתיים אחוז, קיבלתן מאה ששים וכמה אחוז.
מאיר שפיגלר: לצערי הרב.
מאיר שפיגלר: אבל יש גורם ממסדי שכל עוד שאין גורם אחר שכופה את דעתו עליו, החלטות שלו הן החלטות שצריך ליישם אותן, במקרה הזה ממשלת ישראל, ויישמנו את החלטות הממשלה בדיוק כמו שיישמו אותן לגבי שאר הסקטורים הממשלתיים במדינת ישראל, אותו קיצוץ שעליו דיברתי כעת.
מאיר שפיגלר: אותם אלה שמקבלים ארבעת אלפים – חמשת אלפים, כולל המועצה הדתית ירושלים.
מאיר שפיגלר: ארבעת אלפים חמשת אלפים ברוטו, ומהיתרה לקחת ולהעביר לנבחרים, שלדעתי מגיע להם בדין, כל עוד לא שינו את מה שמגיע להם בדין.
מאיר שפיגלר: אבל היות והמצב הוא מצב של שבר טוטאלי במערכת ובעיקר בהעברת הכספים כמשכורות לעובדי המועצות הדתיות, שיעבירו את היתרה, זה עובר להיות באופן חלקי מאוד, אפילו לא משכורת מלאה אחת לנבחרים שהמשכורות שלהם מטבע הדברים גבוהות יותר, זאת אומרת, גם נבחרים כיושבי ראש וסגנים וגם רבנים של הערים שבהם מדובר.
מאיר שפיגלר: לראייה אני אתן לכם דוגמא.
מאיר שפיגלר: במועצה דתית גם תל אביב וגם בבת ים, שבמקרה אני טיפלתי להם בסוגיה של העיקולים של מס הכנסה על מה שאנחנו העברנו להם.
מאיר שפיגלר: יש מועצות דתיות שאנחנו העברנו להם כסף ואין להם איך להעביר את הכסף לעובדים מכיוון שיש עיקול של היד שנמצאת במשרדי הממשלה השונים, במקרה הזה המחלקה שגובה את מס ההכנסה וזו מחלקה במשרד האוצר.
מאיר שפיגלר: אני דיברתי עם רועי מקוב, הוא הממונה, הוא סגן הנציבה, הוא ממונה על הגבייה מטעם מס הכנסה.
מאיר שפיגלר: מה שיכולנו לעשות עשינו.
מאיר שפיגלר: אמורה להיות לי איתו פגישה בשבוע הבא לגבי טיפול שורש רוחבי בכל המועצות הדתיות בארץ, שלא יהיה מצב שאנחנו מעבירים להם כסף והכסף לא מגיע אליהם בגלל שמס ההכנסה לוקח אותו עוד בטרם הגעתו אל העובדים.
מאיר שפיגלר: תאמינו לי, במימדים אני קטן.
מאיר שפיגלר: אני עושה מה שאני יכול לעשות.
מאיר שפיגלר: אבל אני לפחות מנסה לעשות ואני מאמין במה שאני עושה, לי לפחות זה חשוב מאוד.
מאיר שפיגלר: ובהקשר הזה למשל במועצה הדתית תל אביב וגם במועצה הדתית בת-ים, במועצה הדתית בת ים העבירו בין שתיים לשלוש משכורות לאנשים שהמשכורות שלהן נמוכות.
מאיר שפיגלר: ואלו שהיו עם משכורות גבוהות – הנבחרים, קיבלו חצי מהמשכורת שהיתה מגיעה להם.
מאיר שפיגלר: נכון, חצי מהמשכורת היא גבוהה.
מאיר שפיגלר: הם קיבלו כעשרת אלפים שקל ברוטו, המשכורת שלהם, זה עובדות, אני לא קבעתי להם את המשכורת, אנחנו מטפלים גם בזה, המשכורת שלהם זה קרוב לשלושים אלף שקל, ואני בזה, הם קיבלו עשר.
מאיר שפיגלר: יש להם חובות שם של מאה אלף שקל, שמונים אלף שקל בבת ים, גם בתל אביב, אני אגב לא יכול להגיד להם מה לעשות אבל אני כפיתי עליהם את זה והכפייה בסופו של דבר הצדיקה את עצמה.
מאיר שפיגלר: אלה שמקבלים משכורות נמוכות קיבלו שתיים שלוש משכורות.
מאיר שפיגלר: אני אומר את זה לכם בצורה נחרצת ומפורשת.
מאיר שפיגלר: יש לי את המסמכים אצלי.
מאיר שפיגלר: כנ"ל בתל אביב.
מאיר שפיגלר: בתל אביב, אגב לא חייבים למיטב ידיעתי שקל לאיש מהמשכורות הנמוכות.
מאיר שפיגלר: אני אומר לכם את דעתי.
שלומית בן-חור: שלושה ימים לפני פסח הלכתי למקווה.
שלומית בן-חור: אני לא בלנית.
שלומית בן-חור: אני מתל אביב.
שלומית בן-חור: הלכתי לבלנית, היא אמרה לי: קיבלתי משכורת אחת שלושה ימים לפני פסח.
מאיר שפיגלר: השאלה היא אם חייבים לה עוד משכורות, כי אני אומר לך, אני דיברתי עם יושב ראש המועצה הדתית, הוא פעל אז אני יודע את זה עם פנסיונרים, וייצמן אחד פנסיונר.
שלומית בן-חור: היא סירבה לקבל את הכסף.
מאיר שפיגלר: חבל שלא פנית אליי.
מאיר שפיגלר: אני אומר לך בכנות.
מאיר שפיגלר: למרות שאת שמעת אותי כאן ואני בטוח שיש אחרות שנפגעו והן לא שמעו אותי והן לא יודעות את זה.
מאיר שפיגלר: אני אומר לכם – זו הייתה הוראה מפורשת, ואני ארצה לדעת.
מאיר שפיגלר: תגידי לי.
מאיר שפיגלר: אני רוצה לראות שיש כאלה שיש להן משכורות נמוכות ולא קיבלו את הכסף שלהן.
שלומית בן-חור: אני רוצה את הטלפון שלך.
מאיר שפיגלר: אני אומר, בכל מקום בארץ עשיתי את זה.
מאיר שפיגלר: איפה שיכולתי עשיתי את זה.
מאיר שפיגלר: גם בירושלים עשיתי את זה ויעידו על כך.
מאיר שפיגלר: כי בירושלים אני אגיד לכם מה קרה.
מאיר שפיגלר: בירושלים המועצה הדתית נמצאת בבור כל כך עמוק שזה שהצלחנו להעביר אפילו משכורת אחת זה רק בגלל שהנבחרים לא קיבלו את מה שמגיע להם והעברנו את מירב הכסף לאלה שמקבלים משכורות נמוכות.
מאיר שפיגלר: המשכורות אגב, כדי שתדעו של המועצה הדתית ירושלים נאמדים בכשמונה עשר מיליון שקל!!! זו הנקודה.
מאיר שפיגלר: הם לא רצו להעביר שקל.
מאיר שפיגלר: אני טיפלתי בירושלים.
גילה פינקלשטיין: מה, החוב של המועצה הדתית גירעון של שמונה עשר מיליון שקל?
מאיר שפיגלר: זה נקרא התחייבויות, לא גירעון.
דינה הכהן: אבל כשמעבירים כסף, הראש מועצה משתמש בזה לדברים אחרים.
דינה הכהן: אם זה לארועים ואם זה.
דינה הכהן: ..
מאיר שפיגלר: כמו שכבר אמרתי, אני רוצה לראות את זה, זה לא יכול להיות.
שלמה שטרן: יש פסק דין של בית הדין לעבודה שאני יזמתי אותו.
שלמה שטרן: פסק דין שאומר שכסף שנכנס, לפחות שמונים אחוז ממנו חובה להיכנס למשכורת עובדים.
שלמה שטרן: אז יש ועדת מעקב, יש הסכם קיבוצי ופסיקה של בית הדין.
שלמה שטרן: אני חבר בוועדת המעקב.
שלמה שטרן: במקום שזה לא מיושם, אנחנו כופים עליו ליישם את זה.