GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עדנה ארבל:
העונש הקבוע בחוק לעבירת אונס הוא 16 שנות מאסר.
עדנה ארבל:
אם העבירה נעשתה בנסיבות מחמירות - נסיבות מחמירות הכוונה שמדובר בקטינה שטרם מלאו לה 16 שנים, או תוך התעללות באשה בנוכחות אחרים - העונש הקבוע בחוק הוא 20 שנות מאסר.
עדנה ארבל:
בענין הזה של הענישה המחמירה שהמחוקק קבע כאן באכסניה הזאת, כאן בבית המחוקקים, אני חושבת שיש יד ותרומה משמעותית מאוד לשדולות הנשים, לארגוני הנשים, שבאמת ניהלו מאבק איתנים בענישה הזאת ובחקיקה והובילו והיו נושאות הדגל בנושא החקיקה והעונשים אכן הוחמרו.
עדנה ארבל:
יושבות כאן גם נציגות משרד המשפטים שעוסקות בחקיקה, והצלחנו בענין הזה.
עדנה ארבל:
אני חושבת, כמו שהזכיר יושב-ראש הכנסת, בענין הזה אנחנו יכולים להיות גאים גם במשפחת העמים באשר לחקיקה המאוד מחמירה בנושאים האלה וגם הוזכר כאן עונש המינימום לגבי עבירת האונס.
עדנה ארבל:
אני רוצה להזכיר את המאפיינים לעבירת האונס בהבדל מעבירות אחרות.
עדנה ארבל:
קודם כל צריך לזכור, בעבירת אונס יש קורבן.
עדנה ארבל:
יש מתלוננת שלא תמיד ממהרת להתלונן.
עדנה ארבל:
בימי הביניים דרשו מנשים לבוא עם הבגדים, עם הדם, עוד עם הבכי על הפנים לבוא ולהתלונן.
עדנה ארבל:
במשך השנים נוצרה איזו שהיא תפיסה, שאם אישה לא מגיעה מייד להתלונן, המשמעות היא שאין אמינות ואין אמיתות בתלונה שלה.
עדנה ארבל:
היום אנחנו יודעים שנשים לא ממהרות להתלונן, בגלל כל הקושי ודרך הייסורים שעוברת אישה, אם זה בתחנת המשטרה ואחר כך למסור את העדות ולהיחקר חקירה נגדית.
עדנה ארבל:
היום אנחנו יודעים שלא מעט נשים שבוצע בהן מעשה כזה או אחר לא מתלוננות.
עדנה ארבל:
לכן כל כך חשובה כאן הקריאה של לינור אברג'יל ובכלל הקריאה שנשמעת מכאן, כן לבוא, כן להתלונן, כן לדבר וכן לספר.
עדנה ארבל:
לפני מספר ימים דיברו הרבה מאוד על גזר הדין המקל שניתן בבית המשפט המחוזי בחיפה לגבי העבריינים שהורשעו במעשה אונס של הזוג שהתעללו בו ביערות הכרמל.
עדנה ארבל:
מה שחשוב לומר בעניין הזה, שקודם כל העבריינים העיקריים מבצעי המעשה עניינם עדיין תלוי ועומד בבית משפט.
עדנה ארבל:
מי שהורשע ונידון זה אלה שהחזיקו את החבר.
עדנה ארבל:
שניים החזיקו את החבר, שניים עמדו מן הצד.
עדנה ארבל:
יש המלצה של פרקליטות חיפה לערער בתיק הזה, וחשוב להגיד זאת כי כל הזמן עלתה זעקה בעניין הזה.
עדנה ארבל:
מה ש במיוחד חשוב לציין הוא שהמקרה הזה ארע שבועיים לפני מקרה האונס ההוא שהורשעו ונידונו ל-14 ו-16 שנות מאסר.
עדנה ארבל:
אם הבחורה היתה מתלוננת אז, יכול להיות, אני לא רוצה לומר, שאולי המקרה הנוסף שארע אחרי שבועיים לא היה קורה.
עדנה ארבל:
המקרה הזה, נשוא ההרשעה של יום חמישי, קרה לפני.
עדנה ארבל:
כך שהעדר תלונה ואי תלונה יכולה חלילה להביא מעשה גרוע יותר, חמור יותר, שאחד מהם היה גם במקרה הראשון וגם במקרה השני.
עדנה ארבל:
לינור אברג'יל העזה ומסרה את עדותה באומץ רב.
עדנה ארבל:
חשוב מאוד להזכיר את הדברים שהיא אמרה שהיא בעצם עברה טראומה פעם שנייה במהלך מתן העדות, וזה מסביר את הקושי שלא פעם עומדות מתלוננות שאין להן את האומץ הזה, ואין להן את יכולת הדיבור הזאת, ואין להן את היכולת להתמודד בצורה כזאת עם המצוקות, אין את המשפחה התומכת, ואין את הכוח הנפשי לזה.
עדנה ארבל:
צריך כאן, בהקשר הזה להבין שלא פעם אנחנו נאלצים לעשות הסדרי טיעון כדי לחסוך לאותן בחורות את העדות בבית המשפט שבה נחשפת מתלוננת לחקירה נגדית לעתים מאוד קשה של עורכי דין.
עדנה ארבל:
אני קוראת לעורכי הדין, כמה שזה חשוב לייצג את הקליינט, וכמה שאנחנו היום בעידן של נאשמים וזכויות נאשמים, צריך גם פעם אחת לקחת אוויר ולחשוב שמצב כזה ומעמד כזה יכול להיות לשכנה שלך, לבת שלך חלילה, או למישהו אחר.
עדנה ארבל:
תמלא את המחויבות שלך כלפי הקליינט שלך, אבל לא צריך יחד עם זה לרמוס ופשוט להתעלל במתלוננת פעם שנייה אחרי שהיא עברה מעשה אונס כל כך קשה.
עדנה ארבל:
העדות או זאת שהחליטה למסור עדות, ברוב המקרים הנסתר רב על הנגלה, ולא תמיד אונס זה אונס בשדה, או אונס של מישהי שנטלה טרמפ, לפעמים מדובר באונס בתחום המשפחה, שכאן קשה יותר לדעת את האמת ולהגיע לחקר האמת.
עדנה ארבל:
לא פעם קורה בבית המשפט שמתלוננת שכבר העזה ודיברה, או אישה שבאה לבית המשפט ואומרת שהיא חוזרת בה מהתלונה שלה, היא מבקשת את רחמי בית המשפט, היא מבקשת לא להטיל עונש, לא לשלוח את בעלה לבית הסוהר, מכיוון שנשבר מטה לחמה, או שהיא מאויימת, והסיבות הן רבות ומגוונות.
עדנה ארבל:
אני אומרת את הדברים כדי להאיר זרקור לנושא.
עדנה ארבל:
לפעמים אנחנו רואים כותרת בעיתון ושופטים את הדברים רק מתוך זה.
עדנה ארבל:
הנושא הוא מורכב, הוא בעייתי, עוסקים בו אנשי מקצוע, גם שירותי רווחה, גם שירות מבחן.
עדנה ארבל:
לא תמיד אפשר לשפוט את העשייה דרך אותה כותרת סנסציונית בעיתון.
עדנה ארבל:
כשנכנסתי ראיתי כאן תערוכה שהכותרת שלה: "כשאת אומרת לא - את מתכוונת".
עדנה ארבל:
כמובן ששאלת ההסכמה או יותר נכון אי ההסכמה היא נושא מרכזי בעבירות אונס.
עדנה ארבל:
זאת השאלה המרכזית בתיקים האלה.
עדנה ארבל:
אי ההסכמה של המתלוננת היא השאלה המרכזית.
עדנה ארבל:
השיר הזה של אלמגור שאמר: "כשאת אומרת לא למה את מתכוונת", ו"האם הלא הוא באמת לא" - כולם זוכרים שבית המשפט העליון בפסק הדין בעניין שומרת אמר: הלא הוא לא, וכשהיא אומרת לא היא מתכוונת ללא, ואין שום סימני שאלה מאחורי זה.
עדנה ארבל:
נושא מיוחד שמקבל אצלנו תשומת לב מיוחדת בנושא האונס זה אונס של ילדות מפגרות שאנחנו בפרקליטות מקדישים לזה תשומת לב מירבית, והגשנו ערעורים באותם מקרים.
עדנה ארבל:
בית המשפט לא תמיד מוכן לסמוך על עדות של הילדה המפגרת ולהרשיע על פיה, ואנחנו הגשנו במספר מקרים ערעורים לבית המשפט העליון ואפילו זכינו באחד מהם – זה היה מקרה של בחורה שטיפלה באנשים זקנים בבית אבות, ואח שעבד במקום ביצע בה מעשים מגונים, והדיבור שלה לא היה ברור, ובית המשפט המחוזי בהרכב של שלושה שופטים לא היה מוכן להרשיע אותו.
עדנה ארבל:
בערכאת ערעור אנחנו הצלחנו והוא הורשע ויש אצלנו מחשבה שאולי יהיה צורך לתקן את החוק בעניין הזה ולהקל על מתלוננת שיש לה איזה בעיה ויש לה פיגור שהיא בכל אופן תוכל לבוא ולספר.
עדנה ארבל:
אותו הדבר היה במקרה של בית חולים אברבנאל של בחורה שביצעו בה מעשים מגונים בהיותה מפגרת.
עדנה ארבל:
השאלה מה עושים עם כל המצב הנוראי הזה שתיארתי.
עדנה ארבל:
אני הגשתי מסמך לשר המשפטים, שאני לא אפרט אותו כעת כאן, אני מניחה שרובם ראו אותו, ואני בוודאי אתן גם לדוברים אחרים זכות דיבור.
עדנה ארבל:
רק חשוב לי להדגיש שיש כאן שני שלבים.
עדנה ארבל:
מצד אחד יש צעדי מנע, מה עושים מראש, איך מונעים, מה תורמים, ומה עושים אחר כך.
עדנה ארבל:
אנחנו הפרקליטות נכנסים לתמונה בשלב שהאירוע כבר אירע.
עדנה ארבל:
לגבי צעדי מנע, חשוב מאוד הנושא של חינוך, חשוב מאוד הנושא של הסברה.
עדנה ארבל:
אנחנו אמרנו שאנחנו מוכנים לבוא לבתי ספר למסע של הסברה, שיבואו שוטרים, שיבואו קציני מבחן, שיקדישו שבוע לדיונים באלימות במסגרת ההצעה הזאת.
עדנה ארבל:
כמו שאמרנו קודם בנושאים אחרים, שכל המדינה נרתמה לנושא, והנושא הזה הוא מצב חירום והוא בנפשנו.
עדנה ארבל:
בוודאי שזה צריך להתחיל מהחינוך.
עדנה ארבל:
התקשורת שהיא היום ממש תקשורת – אנחנו חיים בעידן תקשורת - מקדישה לכל כך הרבה נושאים שעות ותכניות שלמות, בוודאי חשוב להקדיש גם לנושאים האלה.
עדנה ארבל:
לאט לאט הדברים האלה נקלטים ומופנמים, ואני מניחה ומאמינה שבמשך הזמן גם יניבו פירות.
עדנה ארבל:
חשוב מאוד שתהיה הסברה גם בבתי ספר, גם במסגרת תכניות טלוויזיה, גם במסגרת מתנ"סים ומקומות אחרים.
עדנה ארבל:
הסברה חשובה מאוד וחשובה גם המודעות של להתלונן ולומר ולשתף גם אחרים.
עדנה ארבל:
למשל בעניין של כרמלה בוחבוט אמר בית המשפט שכל החברה וכל הסביבה מסביב ידעה ושתקה, עד שקרה מעשה הרצח הנוראי.
עדנה ארבל:
אנחנו כפרקליטות מנסים באמת יום-יום ושעה שעה לעשות לעניין הזה.
עדנה ארבל:
קודם כל בניסיונות להעלות את רף הענישה.
עדנה ארבל:
אני כבר אמרתי לא פעם - 60% מהערעורים שאנחנו מגישים הם בנושאים האלה.
עדנה ארבל:
וגם אותה קבוצה בחיפה שקיבלה 14 ו-16 שנה - גם כן הגשנו ערעור לבית המשפט העליון מתוך תקווה שהעונש יוחמר מעבר ל-14 ו-16 שנה.
עדנה ארבל:
אני מוכרחה לומר שאם אנחנו מסתכלים, אפילו בגזרי דין שניתנו בזמן האחרון, באמת רף הענישה בהחלט עלה בהרבה מאוד מקרים.
עדנה ארבל:
אנס היערות שהורשע לפני שבועיים בבית המשפט המחוזי בירושלים נידון ל-18 שנות מאסר.
עדנה ארבל:
היה גזר דין אחר - בית המשפט העליון קבע 22 שנות מאסר.
עדנה ארבל:
זאת הענישה המחמירה שבית המשפט מטיל בכלל.
עדנה ארבל:
נעשית גם עבודה רצינית מאוד בנושא של ליווי נפגעות תקיפה מינית.
עדנה ארבל:
אני חוזרת ואומרת, כל פעם הזרקור צריך להיות מופנה לקורבן, אבל אמרתי גם במסגרת ההצעה, או מסמך החירום שאני קוראת לו - בלי תקציבים למרכזים האלה אי אפשר יהיה לנהל אותם.
עדנה ארבל:
והמטרה היא לעזור לאותן קורבנות, לאותן נשים שצריכות להתלונן.
עדנה ארבל:
לתת לה את הליווי המשפטי הצמוד מהרגע שהיא הולכת למשטרה, אחר כך בבית המשפט, להסביר לה את ההליך, היום יש גם תזכיר קורבן, ולקדם את ההליך המשפטי תוך ליווי צמוד של המתלוננת.
עדנה ארבל:
בלי תקציבים, מרכזי הסיוע האלה לא יוכלו להתקיים, ואני מוצאת את עצמי מדי פעם, יחד עם מנהלת כזאת או אחרת, הולכות פעם למנכ"ל משרד המשפטים, פעם לפה, פעם לשם, כמו מקבצות על הפתחים ומבקשות עזרה כדי שהמרכזים האלה לא ייסגרו.
עדנה ארבל:
לסיום, כי אני מבינה שזמני תם, אני מבקשת לחזור ולקרוא למאמץ או למבצע, או תקראו לזה איך שאתם רוצים, של שלושה חודשים, מאמץ של כל הגורמים.
עדנה ארבל:
הנה אנחנו על סף מילניום חדש.
עדנה ארבל:
לקראת המילניום הבא, שנדע כשניפגש בעוד שלושה חודשים לומר לעצמנו, לא בעוד שנה, מה כל מערכת עשתה כדי לקדם את הנושא, כדי לתרום, שכל אחד יוכל לתת לעצמו ולסביבה הקרובה שלו דין וחשבון איך הוא קידם את העניין.
עדנה ארבל:
אם אנחנו נוכל לומר שעצרנו את התופעות הקשות האלה, שבלמנו אותם, אז יכול להיות שאפשר יהיה גם להאמין שאנחנו בתחילה של מסלול ירידה.
עדנה ארבל:
יישר כוח לכל העושים במלאכה, ויישר כוח על הכינוס הזה.
עדנה ארבל:
תודה רבה.
יעל דיין:
אני מאוד מודה לפרקליטת המדינה, עדנה, אני מקווה גם כן לקרוא לך חברתי.
יעל דיין:
אני רוצה לציין שבפעם הראשונה שהקמנו את הוועדה לקידום מעמד האישה - יש ויכוח על השם: להגנת הנשים, או לקידום מעמד האישה - אני חושבת שהאישה כקורבן שזקוקה להגנה זה פועל יוצא מחוסר המעמד שלה, ולכן קידום המעמד הוא לדעתי הביטוי הנכון, וההגנה היא חלק מהעניין, לצערי הרב.
יעל דיין:
אבל התפיסה שלנו היא שהאישה צריכה להיות מקודמת, האישה זכאית לשיוויון הזדמנויות, הסטטוס שלה פגום, השיוויון שלה איננו קיים, וההגנה עליה מתבקשת משום שהמעמד שלה איננו מעמד שווה.
יעל דיין:
אני רוצה לציין ששתי חברות כנסת אינן בארץ, אבל למעט השרה וסגנית השר, שאר חברות הכנסת נמצאות כאן, ואני רוצה לברך במיוחד את חברת הכנסת החדשה קולט אביטל שנמצאת איתנו.
יעל דיין:
נדמה לי שזו הישיבה הראשונה של הוועדה לקידום מעמד האשה שבה את משתתפת, ואני מברכת אותך.
יעל דיין:
אני בטוחה שאת תוסיפי גם לצד של ההגנה על נשים, וגם לצד של קידום נשים.
יעל דיין:
נמשיך בסדר היום.
יעל דיין:
אני אצטרך להיות די אלימה בנושא הזמן.
יעל דיין:
יש לנו מספר דוברים שאינם חברי כנסת.
יעל דיין:
חברי הכנסת שלא יגיעו לרשות דיבור כאן, ידברו כמובן בדיון במליאת הכנסת, ואנחנו בחזקת שומעים ושומעות היום.
יעל דיין:
אבקש מהגברת נעמי גרץ מאוניברסיטת בן-גוריון, היבטים הלכתיים של אונס, ואחריה - גברת מירב דדיה מרכזת פרוייקט ליווי נפגעות עבירות מין בהליך המשפטי.
יעל דיין:
הגברת גרץ, תודה רבה על הספר.
יעל דיין:
מיותר להזכיר שמתקיימת בחוץ תערוכה של מכון אבני, תערוכת כרזות של המגמה הגראפית.
יעל דיין:
אנחנו מאוד מודים למכון שהביא אותו חלק שאיפשרנו לו, זה חלק קטן מהתערוכה, ומודים לתלמידים שביצעו את העבודות ואת הכרזות.
יעל דיין:
הגברת גרץ, בבקשה.
נעמי גרץ:
החברה האנושית בכלל, והחברה היהודית בפרט, היא פטריארכלית, דהיינו, המין זכרי עדיף והגברים שולטים בנשים ובפרי בטנן.
נעמי גרץ:
בספר בראשית כתוב, "והוא ימשול בך".
נעמי גרץ:
על פי ההלכה ניתן להסתכל על מעשי אונס משלושה היבטים שונים: א.
נעמי גרץ:
מעשה שמקורו תאוות הבעל לאשתו.
נעמי גרץ:
ב.
נעמי גרץ:
דרך עתיקה לקנות אישה.
נעמי גרץ:
ג.
נעמי גרץ:
מעשה ברוטלי וסדיסטי שיש להעניש את מבצעו.
נעמי גרץ:
אני אתייחס לכמה מקורות שנמצאים בדף שלפניכן.
נעמי גרץ:
במסורת היהודית, האמור בתנ"ך מתפרש כך שהאיש כובש את אשתו משתי סיבות: א.
נעמי גרץ:
כי זה טבעי, כי המצווה של פרו ורבו מצווה עליו ולא על אשתו.
נעמי גרץ:
בהתאם לגישה הזאת הבעל תמיד יכול להתגבר על אשתו ולבוא אתה ביחסי אישות אפילו אם היא מתנגדת לכך, מאחר שהיא רק כקרקע עולם, והוא מקיים בה את המקרא שהוא ימשול בה.
נעמי גרץ:
יותר מפלה נגד נשים מה שנובע מהפסוק בדברים כ"ב, י"ג: "כי יקח איש אישה ובא אליה" הרעיון שבא אליה משמעותו "ובעלה".
נעמי גרץ:
זאת אומרת, משמעות שהיא לקוחה לו לעשות בה כל חפצו.
נעמי גרץ:
כל מה שאדם רוצה לעשות באשתו הוא עושה כי התורה הקנתה לו אותה כחפץ קנוי.
נעמי גרץ:
השעבוד נובע מקניין האישות כי היא קנויה לו לתשמיש.
נעמי גרץ:
ביטוי יותר גס לגישה זו נמצא בשיחה בתלמוד בבלי מסכת נדרים דף כ עמוד ב.
נעמי גרץ:
לפי דברי יוחנן בן דהבאי "כל מה שאדם רוצה לעשות באשתו עושה", ויש "משל לבשר הבא מבית הטבח, רצה לאכלו במלח - אוכלו, צלי - אוכלו, מבושל - אוכלו, שלוק -אוכלו.
נעמי גרץ:
.." אם נשווה שני מקורות עתיקים בתורה, שמות פרק כ"ב ודברים פרק כ"ב, נראה שבניגוד למה שכתוב בשמות על הבתולה "אשר לא ארשה", כאשר המטרה היא להגן על האינטרס הכספי של האב, הרי שמחבר ספר דברים מעוניין לתקן את העוול שנעשה כנגד הנערה.
נעמי גרץ:
המפתה/האונס משלם לאב כסף כקנס, מפני שחילל את הבתולה.
נעמי גרץ:
אולי בשל הפסד המחיר הכספי ששווה הבתולה וגם בשל הבושה שנגרמה למשפחה, הוא לא יכול לגרשה, כי מצבה השתנה לרעה ויש לה שם רע, ולא תוכל למצוא עוד בעל.
נעמי גרץ:
העונש לאנס הוא שהוא חייב לשאת את האישה, אבל מה לגבי האישה?
נעמי גרץ:
התורה לא מתייחסת לזה.
נעמי גרץ:
התורה יוצאת מתוך הנחה שהיא רוצה להתחתן איתו - האם זה בלית ברירה?
נעמי גרץ:
או האם זה בגלל שהוא פיתה אותה?
נעמי גרץ:
אולי גם מאחורי זה מסתתר הרעיון שזו דרך לקחת אישה.
נעמי גרץ:
אצל הרמב"ם יש הסתייגות הקובעת שאם הבעל מאוס עליה היא לא נחשבת כשבויה, וכופים על הבעל לתת לה גט, והיא אינה מחויבת לקיים יחסי אישות עם בעלה.
נעמי גרץ:
היא לא נחשבת כמורדת אלא אם ההימנעות שלה מיועדת לגרום לו צער.
נעמי גרץ:
יש עוד דעות האומרות שיחסי אישות תלויים רק ברצונה של האישה כי היא לא שבויה שתבעל כשהיא אינה רוצה.
נעמי גרץ:
הרמב"ם מבחין בין מפתה ואונס בהלכות נערה בתולה.
נעמי גרץ:
העונש לאונס יותר חמור: הוא צריך לשלם לא רק "בושת ופגם", אלא גם על הצער שהוא גרם לה "תחת אשר עינה" אותה.
נעמי גרץ:
מעניין ביותר הוא זה שבהלכות נערה בתולה, הרמב"ם מוסיף ומפרש הלאה את התורה.
נעמי גרץ:
לא רק שהוא מבחין בין אונס ומפתה, אלא טוען שיש לאישה ולאב את הזכות למאן להתחתן איתו.
נעמי גרץ:
בתלמוד בבלי במסכת עירובין יש לנו מקור שמראה שאסור לבעל לכפות את עצמו על אשתו.
נעמי גרץ:
אם הוא כופה את רצונו, אפילו למצוות פרו ורבו או למצווה שיהיה לו בן, הוא ייענש בזה שהילד הזכר לא יהיה הגון.
נעמי גרץ:
כמובן, ההלכה אינה מונוליתית.
נעמי גרץ:
יש דעות שמכבדות את האישה.
נעמי גרץ:
לפי הגישה הזאת, למרות המתח בין המצווה שהוטלה על הבעל להוליד ילדים, הוא מוכרח להתייחס אל אשתו כאל בן אדם, ולא כאל חפץ או קניין.
נעמי גרץ:
אם הוא בא אליה, אסור לו לאנוס אותה או לבעול אותה בעל כורחה "אלא לדעתה ומתוך שיחה ושמחה".
נעמי גרץ:
אבל באותו מקור, אצל הרמב"ם בהלכות אישות פרק ט"ו, הלכה י"ח, כתוב שהיא "לא תמנע מבעלה כדי לצערו עד שיוסיף באהבתה אלא נשמעת לו בכל עת שירצה".
נעמי גרץ:
לאדם המודרני המתח הזה נראה מעין סוג של סכיזופרניה יהודית.
נעמי גרץ:
קשה לנו להבין איך זה, שבאותו מקור יש דעה שחייב "אדם לכבד את אשתו יתר מגופו ואוהבה כגופו, ולא יטיל עליה אימה יתירה ויהיה דיבורו עמה בנחת ולא יהיה עצב ולא רוגז", ומצד שני, "על האשה שתהיה מכבדת את בעלה ביותר מדי ויהיה לו עליה מורא ותעשה כל מעשיה על פיו ויהיה בעיניה כמו שר או מלך".
נעמי גרץ:
המסורת היהודית מקפידה לשמור על מגוון דעות ועלינו לקחת זאת בחשבון שאנו באים לענות על השאלה: האם יש רשות לבעל לאנוס את אשתו?
נעמי גרץ:
כמובן, לפי ההלכה זה אסור.
נעמי גרץ:
אבל האם אפשר להבין מכמה מהמקורות שלנו שיש צד של היתר?
נעמי גרץ:
אני חוששת שכן.
נעמי גרץ:
הרעיון שהאישה היא קניין עדיין ממוסד אצלנו.
נעמי גרץ:
הלא זה מופיע בטקס הנישואין, תחת החופה.
נעמי גרץ:
אם האישה מסרבת לתת לבעלה את הרשות להשתמש במה ש"קנה" היא עלולה להיחשב כמורדת ויוצאת בלי כתובתה.
נעמי גרץ:
כמובן, האידיאל שלנו צריך להיות על פי המקור שמצוטט בסוף העמוד מאוצר המדרשים: "לעולם אל יטיל אדם אימה יתירה בתוך ביתו".
נעמי גרץ:
לצערנו, אנו עדים למציאות אחרת שעדיין קיימת.
נעמי גרץ:
יש מקרים רבים של אונס והכאת נשים על ידי בעלים שמרגישים שהמסורת נותנת להם גושפנקה להיות גבריים במובן זה שהם מושלים על נשותיהם ומתייחסים אליהן כמו אל חפצים.
נעמי גרץ:
המנטליות הפטריארכלית עדיין שולטת בחברה הישראלית.
נעמי גרץ:
הממסד הרבני, המופקד על חיי אישות בין יהודים, מגלם מנטליות זו ביתר עוצמה.
נעמי גרץ:
לכן, על נשים שמעונינות להיאבק על מעמד נאה לאישה, להיאבק למען חינוך בנושא הבעייתיות של הפירוש הרווח של ההלכה כיום, ובאותו זמן עליהן להיאבק על שינוי החוק, כדי שהשלטון על חיי נשים יעבור מן הממסד הנוכחי, קרי הרבנות, למקום שבו תקבל האישה יחס שוויוני.
יעל דיין:
קיבלתי כאן הערה על הדברים שנאמרו.
יעל דיין:
אני רוצה לומר שכמו באולם המליאה למעלה, כן באולם ההרצאות, בוודאי בוועדה לקידום מעמד האישה, יש מקום לכל הדעות, לכל הפרשנויות, גם אם זה עוסק במשנה סדורה ואנחנו נשמע את הדעות השונות.
יעל דיין:
אנחנו לא מגדירים כאן את זכות האדם הדובר לומר מה הוא חושב גם על מערכת מסוימת שהיא בכתובים.
יעל דיין:
כל אחד שידבר יכול להביא את המובאות שלו שתומכות בעמדה שלו.
יעל דיין:
בוודאי לא עולה על דעתי לעשות צנזורה לפני מעשה וגם לא לאחר מעשה, אלא לאפשר לכל מגוון הדעות להיות מובעות כאן.
יעל דיין:
בבקשה, מירב דדיה, ואחריה – גברת קרן לב מיברג.
מירב דדיה:
אני מרכזת פרוייקט שנקרא ליווי נפגעות עבירות מין בהליך הפלילי.
מירב דדיה:
זה פרוייקט משותף של איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות תקיפה מינית, שדולת הנשים במשרד המשפטים.
מירב דדיה:
הפרוייקט הזה נובע מתוך איזה שהיא הכרה שהגענו אליה לפני ארבע שנים, שאנחנו אומרים לנפגעות: בואו ותתלוננו, בואו ותעברו את מסכת הייסורים, ואני תיכף אדגים אותה איך היא באה לידי ביטוי באונס ברמת השרון, אחד ממקרי האונס שקיבלו חשיפה תקשורתית מאוד גדולה בתקופה האחרונה, ומה שהפרוייקט מציע הוא גב משמעותי לנפגעת, ואיזו שהיא אפשרות אמיתית לבחירה להגשת תלונה.
מירב דדיה:
ברגע שאנחנו בתור מדינה אומרים לה: בואי תגישי תלונה, אנחנו צריכים גם לספק לה שירותים נפשיים.
מירב דדיה:
היום ההליך הפלילי מתבצע רק במטריה המשפטית.
מירב דדיה:
אנחנו מדברים על פגיעה שהיא הרבה יותר מורכבת ממה שמתנהל בהליך המשפטי, שהיא ברובה פגיעה נפשית.
מירב דדיה:
היום הפרוייקט פועל במחוזות תל אביב ומרכז בירושלים.
מירב דדיה:
אנחנו מקוות שיהיה לו תקציב גם כדי שהוא ימשיך לפעול, וגם שאנחנו נרחיב אותו.
מירב דדיה:
הצורך שלו היום כבר לא מוטל בספק לא מצד מרכזי הסיוע ושדולת הנשים, ולא מצד משרד המשפטים.
מירב דדיה:
אני אתייחס לעבודה המשותפת שהתיק או המקרה ברמת השרון יכול לתת איזה שהוא אומדן.
מירב דדיה:
אחד האלמנטים המרכזיים שנתקלנו בהם בתיק ברמת השרון, אבל הוא בכלל אלמנט מרכזי הוא היחס בין נפגעות תקיפה מינית לחברה, והיחס של החברה כלפיהן.
מירב דדיה:
המרכיב המשמעותי שבגלל שזה קרה באזור שכביכול אנחנו לא רגילים, אנחנו מאמינות שאונס קורה בכל מקום, ובכל שכבות האוכלוסייה, אבל החשיפה הזאת ששבעה נערים שכונו כבני טובים, אני לא מסכימה לחלוטין עם ההגדרה הזאת, אבל זה לא משנה, שהם עשו מעשה כזה, והרבה יותר קל לנו במנגנון החברתי של הכחשה להגיד: הנערה הזאת קצת לא דוברת אמת.
מירב דדיה:
קצת אפשר לסלף את הדברים שלה, מאשר להאמין שהזוועה קרתה במקום הזה.
מירב דדיה:
להאמין ששבעה נערים ללא מערכת ערכית כלשהי, שלא מתחשבים ברצונו של הזולת, עושים מעשים נתעבים.
מירב דדיה:
הכרעת הדין של בית המשפט היא הכרעת דין אמיצה שמבינה את הסיטואציה של אונס, את הסיטואציה של אותה נערה שמגיעה למצב כזה, ומה הדברים המקדימים לכל הנושא הזה.
מירב דדיה:
אב בית הדין, השופט נתן עמית, כותב בפירוש את הזוועה שלו אל מול העובדות.
מירב דדיה:
השופט טימן גם מספר על עדי ההגנה.
מירב דדיה:
אני חושבת שהשופטים לא יכלו לשמוע במו אוזניהם עד כמה עדי ההגנה נתנו תמונה חברתית נוראית, שבאים ואומרים – הנערה הזאת לא היתה מקובלת ולכן זה מגיע לה.
מירב דדיה:
כל הנושא התקשורתי של המשפט הזה שבחלקו הסניגורים ניהלו באמצעי התקשורת ונתנו לאמצעי התקשורת שקרים, כי מי שמכיר את העובדות האמיתיות ראה עד כמה הנערה הזאת חשופה למסע הכפשות.
מירב דדיה:
זה המקום החברתי שלנו לעמוד לצד הקורבן.
מירב דדיה:
כמי שמכירה את הפרטים ואת הנערה מקרוב, יש לי המון ביקורת על איך המערכת החינוכית טיפלה בעניין הזה, ואיך היא לא לקחה באופן חד משמעי את הצד של הקורבן.
מירב דדיה:
זה המסר שצריך להיות בכל הרמות.
מירב דדיה:
ברמה המשפטית אנחנו עוברים שינויים.
מירב דדיה:
אם ניקח את הדוגמה של האונס בשומרת לעומת האונס ברמת השרון, שמבחינת המאפיינים שלהם הם מאפיינים מאוד דומים, לפחות היחס של הפרקליטות היה שונה לחלוטין - מיחס ספקני ובכלל בתהייה ובסגירה של תיק בשומרת, לגיבוי מלא של התביעה במתלוננת הזאת.
מירב דדיה:
אני חושבת שללא הגיבוי של הליווי ושל התביעה, המתלוננת הזאת לא יכלה לעמוד ב-18 שעות של החקירה הנגדית, שהיא עמדה בהם בבית המשפט.
מירב דדיה:
אם אנחנו באמת רוצות לתת אלטרנטיבה אמיתית, כמו שלינור אמרה היום, שנשים תוכלנה להגיד זה קרה לי, ולהרגיש מחוזקות, ושמאמינים להן, אנחנו צריכים לפתח יותר שירותים כאלה ולדאוג ליותר זכויות, כי היום אין מעמד משפטי לקורבנות.
מירב דדיה:
הצעת חוק זכויות הקורבן, שידברו עליה עוד היום, אני רוצה להאמין שאנחנו באמת במגמה של שינוי, שלמרות שכלפי הנערה הזאת מבחינה חברתית היא עברה דברים נוראים ועדיין היא מוגבלת בתנועתה ברמת השרון וגם אחרי הכרעת הדין אנשים עדיין לא מאמינים, אבל אם כל המערכות יתאחדו ויתנו גב אז יותר נשים ונערות ידווחו על המעשים האלה.
יעל דיין:
החלטנו היום לא לעסוק בנתונים, אבל אני רוצה לציין שמספר הערעורים שהפרקליטות מגישה בנושא תקיפה מינית עולה על כל תחום עבירות אחר.
יעל דיין:
כלומר, כאשר יש שפיטה לקולא, כמעט תמיד הפרקליטות מערערת, ואני יכולה להגיד שכ-90% מהערעורים מקבלים החמרה של העונש.
יעל דיין:
היינו רוצים שכבר בערכאה הראשונה יופעל עונש המינימום, שדרך אגב אני גאה מאוד, זה חוק שלי, אמנם שש שנים היתה של התנגדות של כל העולם כדי להעביר אותו, הייתי בדעת מיעוט בוועדה והעברנו את זה.
יעל דיין:
הזכירו כאן חוק נוסף שנמצא על הפרק ומאוד חשוב שכולם יידעו – הוא הנושא של חוק זכויות קורבן עבירה.
יעל דיין:
אני הצעתי נוסח מצומצם של החוק הזה.
יעל דיין:
כדי שקורבן עבירה יהיה קורבן פשע ורשימת העבירות שאליהם אני מתייחסת בצמצום, ואלה אלימות במשפחה ועבירות מין, עדיין אין לנו הסכמה עליו, אבל אני מקווה שכמו עונשי מינימום, כמו מתן עדות במעגל סגור, וכל אותם החוקים שאני שמחה לראות את ההישגים שלהם, אני מקווה שגם זכויות קורבן עבירה יהיה חוק שהכנסת הזאת תהיה גאה להשלים את חקיקתו.
יעל דיין:
גברת קרן לב מיברג לא נמצאת.
יעל דיין:
כנראה שנבצר ממנה לבוא.
יעל דיין:
היא אחראית לסרטים שראינו בערוץ 2 שנקראים: "היהלום שבפנים", שדי זעזעו את כולנו ותיארו גילוי עריות ואונס במשפחה.
יעל דיין:
היא היתה אמורה לדבר על חוויית האונס במשפחה שהביאה אותה להפיק ולביים את הסרטים האלה.
יעל דיין:
יושב ראש הכנסת נפרד מאיתנו ואנחנו נתראה בדיון במליאת הכנסת.
יעל דיין:
אבקש מהגב' עיידה סולימאן לדבר על אונס במשפחה במגזר הערבי.
עיידה סולימאן:
נתבקשתי לדבר על העניין של "אונס בחברה הערבית" והיבטים מיוחדים.
עיידה סולימאן:
כמובן שלא אכנס לכל ההיבטים הכלליים שהם משותפים לכל החברות בעולם ולכל הדילמות שקורבן לאונס או לתקיפה מינית עוברת בכל חברה שהיא.
עיידה סולימאן:
אני אתמקד יותר בדילמות מיוחדת שעוברת אותן אישה ערבייה או בחורה ערבייה שהינה קורבן של אונס ובעיקר זה קשור בדרך כלל לדילמה של קרום בתולין ואובדן הבתולין אחרי אונס.
עיידה סולימאן:
עד כמה שזה יישמע מוזר, אבל בדרך כלל הדבר הראשון שמדאיג את האישה הערבייה או בחורה ערבייה שעוברת אונס זה האם היא איבדה את קרום הבתולין שלה או לא.
עיידה סולימאן:
במיוחד בגלל שבחברה הערבית יש מעמד וחשיבות רבה לנושא שמירת הבתולין עד הלילה הראשון של הנישואין.
עיידה סולימאן:
דבר זה לא עוזר במיוחד לא למטפלת ולא למטופלת להתמודד עם הבעיה ולנסות לרדת לעומק של הרגשות ומה שעובר על אישה ערבייה שנאנסה, במיוחד כשהיא מאוד עסוקה בנושא הבתולין, ואיך לנסות לעבור את הטראומה הזאת ולא לגלות את הסוד הגדול, במיוחד מאחר ויש את המושג השני בחברה שלנו שנקרא כבוד המשפחה.
עיידה סולימאן:
לגלות את הסוד ולדבר על העובדה שעברה אונס, זה אומר האשמה מצד המשפחה, דבר שעדיין גם נפוץ בחברות אחרות, לא רק בחברה הערבית, אבל במיוחד האשמה ולפעמים גם עונש על כך שהיא היתה קורבן אונס.
עיידה סולימאן:
אצלנו במרכז אנחנו מכירות הרבה קורבנות שהעונש שלהן היה - אחרי שהן עברו את האונס - כליאה בתוך הבית או בתוך חדר סגור כדי שהשמועה לא תצא, כדי שלא יידעו מה עבר על המשפחה במקרה הזה.
עיידה סולימאן:
אף אחד לא מדבר על מה עבר עליה, אלא מה עבר על המשפחה במקרה הזה.
עיידה סולימאן:
יש מקרים שיש נסיונות כאילו להעניש את האנס בזה שמשיאים אותו לקורבן האונס.
עיידה סולימאן:
שני ההיבטים האלה מאוד מקשים במיוחד בענין של לגלות את הנושא ולצאת ולהגיש תלונה במשטרה או לגורמים אחרים, אפילו של לשכות רווחה ושל גורמים מקצועיים, או יועצים בבתי ספר שגם כן בדרך כלל לא ערוכים להתמודד עם הבעיה הזאת.
עיידה סולימאן:
הקושי הזה עולה וגובר במיוחד מאחר ואין הרבה מקורות שיכולים לספק את התמיכה ויכולים לספק את העזרה לאישה שצריכה להתמודד בינה לבין עצמה בבעיה הזאת.
עיידה סולימאן:
כיום פועלים בתוך האוכלוסייה הערבית בארץ שלושה מרכזי סיוע שמטפלים בנושא אלימות מינית או אונס.
עיידה סולימאן:
אחד בנצרת שמופעל על ידי העמותה שלנו – עמותת נשים נגד אלימות.
עיידה סולימאן:
שני של עמותת אסוואר בחיפה, ולאחרונה נחנך קו בשפה הערבית ששייך למרכז סיוע לנפגעות תקיפה מינית בירושלים.
עיידה סולימאן:
כאשר מדברים על טיפול בנושא הזה בתוך האוכלוסייה הערבית צריך להבין שהטיפול חייב להיות מתאים לאוכלוסייה הערבית וחייב להיות מתאים לספציפיות שבבעיה והייחודיות שבטיפול בה.
עיידה סולימאן:
לכן הרבה מהמקורות והתקציבים צריכים להיות מושקעים במרכזי סיוע שיכולים לשמור על סודיות בגלל המבנה של העבודה בתוך מרכז הסיוע.
עיידה סולימאן:
דבר שני – אני פונה מעל במה זאת - צריך להשקיע בצורה מאוד ברורה בבניית תכניות בבתי הספר, לפתח את כל השירותים של יעוץ פסיכולוגי ושל יועצים חינוכיים בבתי הספר.
עיידה סולימאן:
לא יאומן שעד היום יש רק 115 תקנים של יועצים בבתי ספר תיכוניים, לעומת 2,600 יועצים בכלל בארץ.
עיידה סולימאן:
היועץ או היועצת בבית הספר יכולים להיות המגע הראשון עם קורבן האונס, במיוחד הקטינות שביניהן.
עיידה סולימאן:
לא רק לאייש בתקנים, אלא גם כן להעביר הכשרה מיוחדת, כי הרבה מהגורמים המקצועיים כיום לא יודעים איך לטפל בנושא, ועומדים מול הדילמה העיקרית של כן לדווח ולא לדווח, במיוחד שהם חלק מהחברה המאוד קטנה, אם זה בית הספר, או הכפר או העיר.
עיידה סולימאן:
תודה.
יעל דיין:
תודה רבה לעיידה.
יעל דיין:
אני רוצה לומר שהארגונים שפועלים במגזר הערבי הם ארגוני גבורה.
יעל דיין:
הם לקחו נושא שהטיפול בו כבר מעמיד את הנשים המטפלות בעמדה של נרדפות.
יעל דיין:
היו מספר ארגונים לפני מספר שנים שעבדו ממש במחתרת.
יעל דיין:
במגזר הערבי זה הרבה פעמים שאלת חיים ומוות.
יעל דיין:
זאת אומרת, הקורבן הופך להיות קורבן קבע, חיה שצדים אותה, נמלטת על נפשה.
יעל דיין:
המקלטים לא מהווים פתרון כי אישה לא יכולה להיות במקלט כל החיים.
יעל דיין:
היא לא יכולה לצאת משם, היא נרדפת במקלט, אין לה תמיכה של המשפחה משום שהמשפחה היא חלק מהגורמים הרודפים.