GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יעל דיין:
הוועדה עורכת כינוס חירום, לצערי הרב, ובדחיפות שהיא הרבה יותר גדולה ממה שהייתי רוצה כל אימת שיש רצח של אישה - ולימור לבנת ואני עסקנו בזה ספציפית - על ידי בן זוגה.
יעל דיין:
אנחנו מציינים בצער את הרצח שאירע אתמול של הגברת בקאל טגנייה.
אורי וייסקוב:
לא, טגנייה זה שם הבעל.
יעל דיין:
אני קוראת מהעיתון כמוכם.
יעל דיין:
אולי זאת אחת הבעיות שלנו, שכשם שהבעל הגיע למשטרה ולא היה לו די עברית כדי להסביר מה היה, ובתנועות ידיים הוא הסביר שהוא רצח את אשתו - 3 וחצי שנים בארץ ואין די עברית, לצערי, כדי לבטא משפט לא שגרתי כזה - כך אנחנו מתקשים לבטא את השמות ולהבין את הנקרא ואת הדברים שנעשו.
יעל דיין:
בת 38, לפי העיתון, ממעלה אדומים נדקרה ונרצחה בדקירות סכין, אם ל7- ילדים, ושלא כמו במקרים הקודמים הילדים לא היו בבית בזמן הרצח.
יעל דיין:
אנחנו מכירים מקרים של רציחות שגם הילדים היו נוכחים - אני לא מדברת כרגע על רציחות שגם הילדים היוו קורבן.
יעל דיין:
אנחנו התאספנו היום כדי לדון נקודתית.
יעל דיין:
אני לא רוצה כאן לעסוק בהבעת זעזוע, שהוא מובן מאליו, בהבעת שאת נפש וכל המילים האחרות.
יעל דיין:
הוועדה הזאת, לצערי, אימצה לעצמה פרקטיקליות מסויימת.
יעל דיין:
אנחנו עוסקים בעניין עצמו, בנסיון להקטנת התופעה, בנסיון למציאת פתרונות ולא באיזה שהוא בכי משותף, למרות שללא ספק הבכי המשותף קיים.
יעל דיין:
אני רוצה לציין שברציחות של השנה ושל השנה שעברה - וכמה שאני זוכרת בוועדה הפרלמנטרית שעשינו הפרופורציה היתה דומה - יש אחוז מדהים, יחסית לאחוזן באוכלוסייה, של נשים עולות, בין אם זה אתיופיות, שמספרן באוכלוסייה קטן יותר, בין אם זה נשים מחבר העמים.
יעל דיין:
אנחנו לא יכולים לעמוד מהצד ולהגיד שזה נתון אקראי.
יעל דיין:
יש סיבה מדוע מתוך 10 נשים, 4,5, כלומר כ50% הן בנות העדה האתיופית ונשים מחבר העמים.
יעל דיין:
יש סיבה שללא ספק מובילה לאוזלת היד שלנו ולחוסר המעשה מצידנו.
יעל דיין:
אי אפשר לטפל מקשה אחת.
יעל דיין:
אני הערתי את זה גם לראש הממשלה, גם לממשלה הנוכחית וגם לקודמת: אל תדברו איתי על אלימות במושגים כלליים, אפילו לא על אלימות במשפחה במושגים כלליים.
יעל דיין:
אלימות כלפי ילדים זה סיפור אחד, עם טיפול אחד.
יעל דיין:
כל הוועדות שעוסקות באלימות ושמות בקדירה אחת תאונות דרכים ואלימות שקשורה במצבים פוליטיים, רצח של ילדים ורצח של נשים, ועושות מזה הכל נושא אחד, זה מאוד בנאלי ומאוד לא נכון.
יעל דיין:
אומר ראש הממשלה: "חינוך, חינוך ועוד פעם חינוך".
יעל דיין:
אני לא יודעת איך מחנכים היום את 200 אלף הגברים, שבפועל הם גברים מכים.
יעל דיין:
אני לא יודעת איך שולחים אותם ומחזירים אותם לגיל הגן, שבו אנחנו עובדים בנפרד על שוויון בין המינים ומניעת אלימות.
יעל דיין:
אני רוצה טיפול נקודתי.
יעל דיין:
הוועדה הזאת רוצה להגיע למסקנות, שבחלקן הן תלויות תקציב, ואנחנו עומדים לפני אישור תקציב.
יעל דיין:
אני רוצה לשמוע מפי אנשים מנוסים שנמצאים איתנו, מה הטיפול שניתן ומה צריך להנתן ספציפית בעדה האתיופית ובקרב יוצאי חבר העמים במקומות שבהם הם מרוכזים.
יעל דיין:
אנחנו בוחנים כל פעם לאחר מעשה.
יעל דיין:
הנקודה היא איך להגיע למניעה בכל המישורים שרק אפשר, בכל הדרכים, תהה העלות כפי שתהה.
יעל דיין:
פניתי גם למשרד לביטחון פנים וגם למשרד הקליטה, על מנת לדעת אם יש בתוך המשרדים האלה הערכות ספציפית, האם יש מישהו שמטפל באלימות במשפחה של אתיופים, האם ההסברים ניתנים לאתיופים באמהרית בכל האמצעים האפשריים, האם נשים יודעות על הזכויות שלהן באתיופית, ברוסית, בגרוזנית, או בכל שפה שהיא שפת מוצא, כי כפי שאנחנו רואים ברור שלא רק הרוצח לא ידע להגיד בעברית: רצחתי את אשתי, אלא גם הנרצחת, מן הסתם, לא ידעה לא על קו חירום, לא על אירגוני סיוע, לא על אירגונים שהיא יכולה לפנות אליהם, לא איך להגיש תלונה במשטרה וכן הלאה וכן הלאה.
מוחמד כנעאן:
גם בערבית.
יעל דיין:
השפה הערבית נמצאת יותר מהשפות האחרות.
יעל דיין:
אנחנו בנושא הערבי בכוונה לא דנים היום.
יעל דיין:
הוא נפרד, משום שיש שם אלמנט של מה שנקרא רצח על חילול כבוד המשפחה.
אורי וייסקוב:
אתמול הגיע האיש הזה לתחנת המשטרה במעלה אדומים.
אורי וייסקוב:
האיש בן 50.
אורי וייסקוב:
הוא הסביר בצורה שאי אפשר היה להבין אותו - הוא בא עם המפתח של הדירה - ליומנאי שהוא תקף את אשתו.
אורי וייסקוב:
הוא כמובן עוכב בתחנה, וניידת יצאה לביתו ומצאה את האישה - בת 35 בערך - שוכבת במטבח.
אורי וייסקוב:
הרופא קבע את מותה.
אורי וייסקוב:
כמובן שהיו לנו בהתחלה קשיים לתחקר, לתשאל את הבעל.
אורי וייסקוב:
הזמנו דובר שפה - שוטר מג"ב - והתחלנו בתרגום.
אורי וייסקוב:
הוא הודה מיד, ואמר שבבוקר של אותו יום הוא ראה את אשתו יוצאת מהבית מאופרת ומסודרת נפגשת עם איזה גבר כלשהו.
אורי וייסקוב:
כאשר היא חזרה הביתה התפתח ויכוח, שעד מהרה הפך למכות בעזרת מקל.
אורי וייסקוב:
האישה ברחה למטבח, לקחה, לפי טענתו, סכין, והתפתח מאבק.
אורי וייסקוב:
הוא השתלט על הסכין והתחיל לדקור אותה, כאשר הוא מסיים את סידרת הדקירות האלה בשיסוף הגרון.
אורי וייסקוב:
הוא החליף את הבגדים והגיע לתחנת המשטרה לדווח, כאשר בדרך הוא עובר בבית ספר אצל בנו בן ה14-,15 ואומר לו: תשמור על האחים הקטנים שלך.
אורי וייסקוב:
הוא סיפר את כל הסיפור בתחנת המשטרה.
אורי וייסקוב:
אנחנו תחקרנו אתמול עוד מספר אנשים כדי לדעת אם זה היה על רקע רומנטי.
אורי וייסקוב:
מה שהסתבר הוא, שהיא לפני כחודשיים נסעה לאתיופיה וחזרה מאתיופיה עם דברי מאכל כלשהם, והוא אכל מאותם דברי מאכל ולא הרגיש טוב מזה.
אורי וייסקוב:
הוא פירש את העניין הזה שכביכול היא מנסה להרעיל אותו, דבר שכמובן לא היה.
אורי וייסקוב:
כל השרשרת של הדברים האלה - הרעלות, קנאה, יציאה, איפור וכדומה - יצרו את המצב אליו הוא הגיע אתמול.
אורי וייסקוב:
לא ידוע על אלימות בין בני הזוג, והם מעולם לא הגיעו למשטרה.
אורי וייסקוב:
הם היו מטופלים בלשכת הרווחה במעלה אדומים בבעיות סוציאליות.
לימור לבנת:
לא ידעו שם שום דבר על אלימות?
אורי וייסקוב:
לא.
אורי וייסקוב:
למשפחה יש 8 ילדים, כאשר בן אחד בצבא.
רונית צור:
הוא בן שלו בלבד, לא שלה.
אורי וייסקוב:
מבחינתינו בבית יש 8 ילדים: חייל אחד, עוד אחד בפנימייה והשאר בבית.
אורי וייסקוב:
הילדים כרגע מטופלים על ידי משפחה וגורמי הרווחה של מעלה אדומים.
סופה לנדבר:
האם הזמנתם פסיכיאטר?
אורי וייסקוב:
פסיכיאטר למי?
סופה לנדבר:
לרוצח.
יעל דיין:
את זה נשמע מלשכת הרווחה.
סופה לנדבר:
כן, אבל כאשר חוקרים אותו אז מסתכלים אם הוא שפוי או לא שפוי.
סופה לנדבר:
אם בן אדם רצח, התלבש, החליף בגדים והלך למשטרה, צריך להיות לו איזה שהוא פגם נפשי.
אורי וייסקוב:
העניין הפסיכיאטרי לא נבדק ב24- השעות מאז הפרשה.
אורי וייסקוב:
כרגע הוא מובא להארכת מעצר.
עפרה בן-ישעיה:
משפחת טגני מוכרת לנו מזה שנתיים.
עפרה בן-ישעיה:
הם 4 שנים בארץ.
עפרה בן-ישעיה:
שנתיים הם היו במרכז קליטה בצפון הארץ.
עפרה בן-ישעיה:
הם הגיעו אלינו בספטמבר 1997 אחרי שהם רכשו דירה במעלה אדומים.
עפרה בן-ישעיה:
רכישת דירה משמע: תשלומי משכנתא, דבר שהכביד על המשפחה מפאת היותו של ראש המשפחה חי מקצבה של ביטוח לאומי וקצבת ילדים.
עפרה בן-ישעיה:
כל הקשר בשנתיים האחרונות היה בנושא של השתלבות בקהילה במעלה אדומים.
עפרה בן-ישעיה:
למשפחה 8 ילדים, כאשר הבן הגדול שבצבא מתגורר עדיין בצפון באתר קרוואנים, והוא בן של הגבר ולא של האישה.
עפרה בן-ישעיה:
לבני הזוג יש 7 ילדים משותפים.
עפרה בן-ישעיה:
הבן הגדול בפנימיית נווה עמיאל בצפון, בן אחד לומד בתיכון בירושלים, וכל השאר במסגרת חינוך במעלה אדומים.
עפרה בן-ישעיה:
הילדים השתלבו מאוד יפה במעלה אדומים.
עפרה בן-ישעיה:
הדיווחים מבתי הספר, לאורך כל התקופה, היו דיווחים של הצלחה של הילדים ושל השתלבות ומוטיבציה מאוד גבוהה ללימודים.
לימור לבנת:
הגבר לא עבד?
עפרה בן-ישעיה:
הוא לא עבד.
לימור לבנת:
הוא חיפש עבודה?
עפרה בן-ישעיה:
הוא סירב להצעות עבודה.
עפרה בן-ישעיה:
ניסינו לשלב אותו באולפן.
עפרה בן-ישעיה:
הגענו אפילו לשלב אותו באולפן בגבעת המטוס, כי שם יש ריבוי של בני העדה האתיופית, אבל הוא לא רצה.
עפרה בן-ישעיה:
הוא רצה מורה פרטית כדי ללמוד עברית.
עפרה בן-ישעיה:
גם הנושא הזה נבדק במהלך השנתיים האלה, אבל זה לא התאפשר על ידי משרד הקליטה.
עפרה בן-ישעיה:
אני חושבת שהוא פשוט הלך ונשאב יותר ויותר למעגל של חוסר מימוש עצמי.
עפרה בן-ישעיה:
מדובר באדם שבאתיופיה היה בעל אדמה, היה לא מעמד גם כלכלי וגם חברתי, ופה חרב עליו עולמו והיה לו מאוד קשה לרדת ברמה שהוא חשב שצריך לחיות בה, ולהתאים את עצמו למציאות שאם שם הוא היה כך, פה זה קצת אחרת.
עפרה בן-ישעיה:
הוא היה מאוד תובעני בדרישות שלו מההיבט של אני רוצה לספק את כל הצרכים.
עפרה בן-ישעיה:
זה היה הקשר עם המשפחה.
עפרה בן-ישעיה:
לא היו שום עדויות, לא על אלימות כלפי האישה - לא מילוליות ולא פיזיות - וגם לא כלפי הילדים, שלפעמים אנחנו רואים זיקה בין הדברים.
עפרה בן-ישעיה:
יתירה מכך, אנחנו, בשל בעיית השפה, הכנסנו סומכת, בת העדה האתיופית.
עפרה בן-ישעיה:
היא היתה שם שני פרקי זמן ארוכים, והיא זאת שלוותה אותו בכל התהליך של הבירורקטיה: משרדי ממשלה, ביטוח לאומי כו'.
עפרה בן-ישעיה:
הגיל שלו מופיע כ44-, אבל הוא בסביבות 55.
עפרה בן-ישעיה:
היא לוותה אותו והיא שהתה אצל המשפחה שעות רבות.
עפרה בן-ישעיה:
מה שעובד סוציאלי יכול לראות בשיחה של שעה בשבוע עם המשפחה, שהות של סומכת מראה בדיוק מה קורה בבית.
עפרה בן-ישעיה:
אי אפשר להסתיר דברים כאלה.
עפרה בן-ישעיה:
אתמול בערב דיברתי איתה, קראתי את התיק ואין שום עדויות בנושא של אלימות, אלא רק הכאב הגדול שהוא לא הצליח בארץ.
יעל דיין:
והעניין הזה לא מדליק אצליכם איזה שהוא אור אדום?
יעל דיין:
הדבר הזה כאשר הוא אצל עולה שהוא 4 שנים בארץ, לא יודע את השפה, לא רוצה לעבוד, לא מדליק איזה שהוא אור אדום?
סופה לנדבר:
כל משפחה שעולה למדינת ישראל עוברת משבר.
יעל דיין:
אנחנו מדברים היום רק על משפחות שעוברות משבר קליטה, אנחנו לא מדברים על משפחות אחרות.
יעל דיין:
בתוך כלל המשפחות האלה, האם התיאור שנתת מרמז על איזה שהוא דבר שהיום, אפילו בדיעבד, אתם חושבים שצריכים לתת לו תשומת לב?
עפרה בן-ישעיה:
אי אפשר להתעלם מהסיטואציה שהוא נקלע אליה, אבל צריך להבין שזה דבר שלפחות האבחנה על אי ההצלחה שלו כאשר מצרפים מספר דברים, היא אבחנה מתמשכת, היא לא ביום אחד.
עפרה בן-ישעיה:
רצינו שהוא יעבור איזה שהוא אבחון מקדים במרכז לשיקום מקצועי, כי הרגשנו שיש לו קושי להשתלב בעבודות פשוטות.
עפרה בן-ישעיה:
חלק מהעולים השתלבו בעבודות פשוטות בלי לעבור את התהליך הזה.
עפרה בן-ישעיה:
אנחנו לא ראינו איזה שהם נתונים שמצביעים על יותר מסוכנות ממצב אחר של עולים, שכמו שחלק ציינו פה יש להם משבר של הגירה.
יעל דיין:
מה גודל האוכלוסייה האתיופית במעלה אדומים?
עפרה בן-ישעיה:
בין 50 ל60- משפחות.
עפרה בן-ישעיה:
רובן הגיעו אלינו במבצע משה וחלקן הצטרפו לאחרונה.
נחום לנגנטל:
האם יש מקרים שרמת הסיכון של משפחות אתיופיות הוא יותר גבוה, זאת כאשר את משווה אותו למשפחות אחרות?
עפרה בן-ישעיה:
מאחר והמשפחות הן ותיקות - הן הגיעו ב1988 - יכול להיות שחלקן כבר עבר את המשבר הראשון.
עפרה בן-ישעיה:
אני כרגע זוכרת מישהו שעבד ב"רים", שזאת עבודת כפיים, ופוטר.
עפרה בן-ישעיה:
אחרי שהוא כבר קצת מצליח, עוד פעם הוא נופל.
עפרה בן-ישעיה:
זה שונה ממשפחה למשפחה.
עפרה בן-ישעיה:
אני לא יכולה למדוד בסרגל את מה שאתה אומר.
נעמי בלומנטל:
אני מתקוממת על ניסוח השאלה בצורה הזאת.
נעמי בלומנטל:
אתה גם לא שואל אם אצל יוצאי פולין שנמצאים במעלה אדומים רואים יותר דרגת מסוכנות.
נחום לנגנטל:
אפשר לבוא ולהגיד: אל תדבר על סטריוטיפים, אבל יש כאן בעיה שאי אפשר לראות אותה כסטטיסטיקה אלא צריך לעשות איזה שהוא פילוח.
נחום לנגנטל:
זה יכול להיות פילוח שהוא כלי שרת לפתור את הבעיה.
נחום לנגנטל:
בואי נעזוב את הסטריוטיפים בצד ונראה אם אפשר לעזור.
זהבה גלאון:
היה כאן נסיון גורף לייחס למשפחות במשבר מידה מסויימת של מסוכנות.
זהבה גלאון:
זה דבר שמסוכן לעשות.
יעל דיין:
עמדנו בפני הבעיה הזאת לפני 6,7 שנים כאשר עסקנו בפעם הראשונה בנושא של רצח נשים על ידי בני זוגן.
יעל דיין:
אז עלתה השאלה אם בכלל להזכיר במליאה ובדו"ח עצמו ארץ מוצא.
יעל דיין:
היתה רתיעה עצומה, אבל התגברנו ועברנו משם הלאה כי הטיפול הוא שונה.
יעל דיין:
אם אנחנו רוצים לעסוק בטיפול הנכון, אי אפשר כאן להסתיר שום דבר - לא רקע כלכלי ולא רקע אחר.
יעל דיין:
נהגנו לומר, ועד היום אנחנו אומרים את זה, שיש נשים מוכות ברמת אביב בדיוק כמו שיש נשים מוכות באופקים, ויש נשים מוכות דור שלישי בארץ כמו שיש אני לא יודעת מה, רק שזה לא נכון.
יעל דיין:
מצוקה כלכלית, מצוקת הגירה, מצוקת קליטה מצוקות נפשיות ומצוקות בין בני זוג קיימות במידה לא שווה, ולכן עשינו ניתוח של הרקע של הנרצחות - ניתוח כלכלי: רמת ההכנסה, מצוקה כלכלית, הקשר בין רציחות, מכות, אונס ובין המצב הכלכלי והאבטלה, ואין מה לעשות, יש קורולציה.
יעל דיין:
זה לא רק אצלינו, אלא זה בכל מקום.
יעל דיין:
כדי לטפל נכון, אנחנו חייבים לעשות אבחנה בין מי שהוא מובטל, לא נקלט ואין לא שפה, ובין מישהו שבא מרקע שונה לגמרי: הוא ותיק, יש לו קבוצות תמיכה אחרות וההתנהגות שלו שונה.
יעל דיין:
גם אם שניהם רצחו, עדיין אנחנו מתבקשים להתייחס דרך הפריזמה הפרטית של כל מקרה ומקרה.
יעל דיין:
לכן ביקשתי שהדיון הזה יערך גם בנושא העדה האתיופית, גם בנושא מספר הגבוה של רציחות ואלימות בקרב עולים בכלל, וגם להתייחס לפתרונות אם הם קיימים, ואם הם לא קיימים להציע פתרונות לגבי הקהילות האלה.
עפרה בן-ישעיה:
אני מסכימה שצריך להתייחס לפלחים שונים באוכלוסייה על מנת לזהות צרכים שונים, אבל אני חושבת שצריך לטפל במה שקורה ובמה שיקרה מחר.
עפרה בן-ישעיה:
ומה שיקרה מחר זאת באמת עבודה מאוד מקיפה בנושא החינוך, לא בהזכות לכבוד והחובה לכבד ככותרת של שנה, אלא כמשהו קבוע, אנטנסיבי, עם תוכניות של אנשי מקצוע ומומחים איך לשרש את הרעה הזאת, שהיא פשוט רעה שפושטת בכל הארץ.
עפרה בן-ישעיה:
אנחנו קיבלנו תקציב בנושא של אלימות במשפחה וילדים בסיכון, אבל התקציב הזה הוא תמיד נתון לסיום, לא בטוח אם הוא יימשך בחצי השנה הקרובה או בעוד שנה.
יעל דיין:
אתם לשכה, או גם מרכז איזורי לטיפול באלימות?
עפרה בן-ישעיה:
אנחנו מחלקה שקיבלה תקציבים במסגרת הפרוייקט הלאומי בנושא אלימות במשפחה וילדים בסיכון.
עפרה בן-ישעיה:
זה תמיד נתון לאיזה שהיא סכנת סיום.
עפרה בן-ישעיה:
במעלה אדומים יש ועדה למניעת אלימות שכוללת את כל השירותים ביישוב: פסיכיאטרים, עובדים סוציאליים, פסיכולוגים, שירותי בריאות, משטרה וכו'.
עפרה בן-ישעיה:
קשה מאוד לעבוד אם התקציבים יצומצמו.
עפרה בן-ישעיה:
קשה מאוד לעבוד כאשר חרב מונחת על צווארך, שאולי הפרוייקט יימשך ואולי לא.
עפרה בן-ישעיה:
פרוייקט כזה חשוב לא צריך להיות בכלל בסימן שאלה של אולי.
עפרה בן-ישעיה:
אנחנו ב18- לאוקטובר עורכים ערב קהילתי בנושא אלימות במשפחה.
עפרה בן-ישעיה:
אתם בטח מבינים שעל ערב כזה לא עובדים יום לפני, אלא עובדים עליו כבר מספר חודשים.
עפרה בן-ישעיה:
אנחנו פנינו לכמה חברות כנסת להשתתף בפאנל, ולצערי אף אחת לא נענתה.
עפרה בן-ישעיה:
אני חושבת שדיונים סביב השולחן הזה הם חשובים, אבל חשוב גם להיות בשטח איתנו.
יעל דיין:
אני הודעתי לכם אתמול שאני לא יכולה לבוא, כי באותו ערב אני מופיעה בהקשר זהה במקום אחר.
נעמי בלומנטל:
צריך מאוד להזהר מגינויים.
נעמי בלומנטל:
קל מאוד לעשות כותרת: אלימות בקרב נשים דתיות, ואז אני לא חושבת שהנשים הדתיות כל כך ישמחו לראות את זה.
נעמי בלומנטל:
באותו הקשר, אנחנו צריכים להיות מאוד זהירים כאשר מדברים על עולים חדשים.
נעמי בלומנטל:
אנחנו כל כך בזהירות בוועדת העליה והקליטה מטפלים בנושא הזה, משום שדימוי נחות ודימוי של אלימות הוא גם כן דימוי שגורם למצוקה נפשית.
נעמי בלומנטל:
אני מבקשת לדבר על זה בשיא הרגישות שרק יכולה להיות.
נעמי בלומנטל:
אני מאוד נזהרתי בוועדת העליה והקליטה לדבר ספציפית על הנושא הזה משום הרגישות הרבה שקיימת.
נעמי בלומנטל:
זה נכון שיש מספר גבוה יותר של נשים שנרצחות מקרב העולים, הן בקרב העולים מברית המועצות לשעבר והן בקרב עולי אתיופיה, אבל אנחנו יודעים שבארצות מוצאם לא היו תופעות כאלה.
נעמי בלומנטל:
זה לא היה נחשב כחלק מההווי של המשפחה היהודית, או כחלק מהמאפיינים של המשפחה היהודית.
נעמי בלומנטל:
יחד עם זה, אנחנו צריכים לטפל כחברה כי זה כישלון שלנו.
נעמי בלומנטל:
אם יש לנו כאן מספרים ונתונים כל כך קשים על אלימות שמתקיימת - אם שרצחה את הבת שלה והתאבדה והאישה שהטביעה את שתי הבנות שלה - אנחנו כן צריכים למצוא איפה אנחנו כחברה ישראלית נכשלנו, אולי נכשלנו בזה שלא קלטנו מספיק טוב.
נעמי בלומנטל:
אנחנו צריכים להסיק מסקנה ולתת תקציבים יותר גדולים לטיפול החברתי ולטיפולים הנפשיים.
נעמי בלומנטל:
שמעתי היום ראיון, אני לא יודעת עם מי, ומתוכן הדברים של הראיון הבנתי שהמשטרה בודקת אם האישה באמת בגדה בבעלה.
נעמי בלומנטל:
זאת אומרת אם היא באמת בגדה, אז הוא צריך להרוג אותה.
נעמי בלומנטל:
ככה השתמעו פני הדברים.
נעמי בלומנטל:
לא אלה היו פני הדברים, אבל הטון שבו נשמעו הדברים והקונוטציה כאילו יש כאן סיבה מקלה לכך שהיא נרצחה זה דבר נורא.
לימור לבנת:
אני חושבת שזה נכון שייחדת את הדיון הקונקרטי הזה לתופעת האלימות בקרב עולים, שהיא קיימת למרבה הטרגדיה ולמרבה הצער.
לימור לבנת:
אני מסכימה שצריך לדלג על הלא נעים לעסוק בזה, ובאמת לבדוק את זה לגופו של עניין.
לימור לבנת:
התחושה שלי היא שאנחנו מסתובבים כל הזמן סביב אותם עניינים, לא כמובן באשמתו של אף אחד, אלא בגלל שאנחנו רואים שעוסקים בזה ועושים כאילו את מה שצריך לעשות ולא קורה שום דבר והתופעה ממשיכה והרצח ממשיך.
לימור לבנת:
אנחנו כל פעם פותחים את העיתון, את הרדיו, את הטלוויזיה, ושוב הדברים חוזרים על עצמם.
לימור לבנת:
התחלתי לחשוב שיכול להיות שיש איזו שהיא תופעה של אנשים ששומעים על רצח, על אלימות והם מאמצים את הנורמה הזאת.
לימור לבנת:
יכול להיות שזה מלבה בהם משהו שהוא קיים וחבוי, ונותן להם איזה שהוא מודל, איזה שהוא פיתוי פנימי לקום ולבצע מעשים שבאופן נורמאלי הם לא היו מבצעים אותם.
לימור לבנת:
אני חושבת שאולי היה כדאי שנקיים איזה שהוא דיון בהמשך עם פסיכולוגים חברתיים ומומחים כדי לשאול את השאלה הזאת.
לימור לבנת:
אנחנו חשבנו בשעתו שנכון בדרך כלל בנושאים שונים להעלות את הבעיה למעלה.
לימור לבנת:
לי יש איזו שהיא תחושה שפה זה נותן איזה שהוא טריגר לחלק מהאנשים האלה לקום ולעשות את הדברים הנוראיים והמחרידים האלה.
לימור לבנת:
אני חושבת שכדאי שנשקול ונדבר על זה, כי אחרת התסכול הוא אדיר: עוסקים, עוסקים, עוסקים, והכל חוזר על עצמו.
לימור לבנת:
צריך יהיה באמת לראות - אני כחברת ועדת הכספים וחברים אחרים - איך מקצים יותר משאבים לטיפול.
לימור לבנת:
אני מקווה שהוועדה הבין משרדית - שבעיני זה דבר קריטי ביותר, למרות שהדבר הספציפי לא נוגע לזה - אכן תעשה את עבודתה ויוקצו המשאבים הדרושים לצורך התיאום של כל מערכות האכיפה וכל מערכות הדיווח השונות, ושבאמת אפשר יהיה לקבל את כל הנתונים כולם ולראות איך ממשיכים.
יעל דיין:
בעניין הוועדה הבין משרדית, שלא יהיו אי הבנות זה המאבק שלנו עד ה31- בדצמבר.
יעל דיין:
אני פונה פה לכל חברות הכנסת.
יעל דיין:
אני הולכת לנסח לגבי הסעיפים התקציביים הרלוונטיים שורה של הסתייגויות.
יעל דיין:
הבקשה היא לא בקשת המקסימום, שלא יהיו פה אי הבנות, אלא היא בקשת המינימום.
יעל דיין:
שום דבר לא אושר - לא מרכזי סיוע, לא מקלטים נוספים.
יעל דיין:
התקבל סכום קטן מאוד, שעונה על חלק מהצרכים.
יעל דיין:
אנחנו נכנסים בתביעה תקציבית ממשרד העבודה והרווחה, פלוס המסקנות הספציפיות של הוועדה הבין משרדית.
יעל דיין:
אנחנו מדברים על 89 מיליון שקלים, זאת אומרת עובדים סוציאלים, תקנים, תגבור לביטחון פנים, מהלחצנים של ויצ"ו ועד למרכזי סיוע.
נחום לנגנטל:
אם בדבריך את פוטרת את חברי הכנסת, אז יש בידי רק למחות.
יעל דיין:
שאף גבר לא יקח את זה אישית.
יעל דיין:
לא נשלול מאף גבר את הזכות להצטרף להסתייגויות.
לימור לבנת:
גם כאשר מפלגת העבודה היתה בשילטון מ92-96, וגם כאשר אנחנו היינו מ96-99, חברי כנסת מהקואליציה, כולל שרים, לא הצביעו נגד חצי נקודת זיכוי.
לימור לבנת:
כולנו ננזפנו מכל הכיוונים.
לימור לבנת:
זה ניתן לעשות, אפשר לעשות וצריך לעשות.
יעל דיין:
אני מקבלת את הצעתה של חברת הכנסת ליבנת ביחס לנושא של העמקה.
יעל דיין:
אנחנו, בין השאר, עוסקים ביום המאבק באלימות הבינלאומי בכנסת בנושא אונס על ההיבטים שלו: במשפחה, מחוץ למשפחה, קטינים, בתי ספר, קבוצתי וכן הלאה, ושם יהיו בין הדוברים מומחים, פסיכיאטרים וכן הלאה, שיתנו לנו חוות דעת מקצועית.
יולי יואל אדלשטיין:
אני מאוד מבין את הקריאה של נחום לנגנטל.
יולי יואל אדלשטיין:
אני חבר כדין בוועדה למעמד האישה, וכחבר אני צריך להיות שותף בכל.
יולי יואל אדלשטיין:
אני מבין שיש פנייה לחברות הכנסת, כי זה טבעי שנושא של אלימות כנגד נשים בוועדה למעמד האישה זה מחובתן של הנשים לעסוק בזה ולא הגברים, אבל כחבר ועדה אני מבקש גם לעסוק בזה.
יולי יואל אדלשטיין:
אני מבקש מיו"ר הוועדה לקחת את זה בחשבון.
יולי יואל אדלשטיין:
אנחנו כאן חברים בוועדה ושותפים.
יולי יואל אדלשטיין:
אני נמצא כאן לא רק בגלל שהדיון היום הוא בנושא עולים וקליטה.
יולי יואל אדלשטיין:
כאשר אני שומע שהרצח התבצע על רקע רומנטי, זה מזעזע אותי.
יולי יואל אדלשטיין:
עד כמה שאני מבין, על רקע רומנטי אולי מתנשקים אבל לא, חס ושלום, רוצחים.
יולי יואל אדלשטיין:
לכן דווקא דברים כאלה קטנים שאולי אפשר לומר: למה אתה נתפס למילה, צריכים לשים אליהם לב.
יולי יואל אדלשטיין:
בזמנו, לפני כשנתיים, החלו בגיוס של X תקנים למשטרה.
יולי יואל אדלשטיין:
לדעתי, היה מדובר אז ב1000- תקנים.
יולי יואל אדלשטיין:
אחת הדרישות שלי היתה, שיהיה מספר נאות של דוברי אמהרית ודוברי רוסית.
יולי יואל אדלשטיין:
אמנם זה נושא יותר רחב מספציפית אלימות במשפחה, אבל אם אותה אישה היתה נשדדת - להבדיל אלף אלפי הבדלות - גם אז לא היתה לה שפה משותפת עם המשטרה, וגם אז שוטר מג"ב מזדמן, שטוב שהיה במקום, היה משמש כמתרגם.
יולי יואל אדלשטיין:
ראינו גם מקרים מזעזעים שילד בן 10 שימש כמתורגמן במקרה של אונס של אימו, כי אף אחד לא יכול היה לתרגם ולא יכול היה להעביר.
יולי יואל אדלשטיין:
אולי כדאי שהוועדה הזאת תעקוב אם אכן מתבצע גיוס, כמה דוברי אמהרית נכנסו, כמה דוברי רוסית נכנסו, לאלו תפקידים ובאיזו פריסה ארצית.
יעל דיין:
העניין של מספר החוקרים החדשים כן כלל את השפה הערבית.
יעל דיין:
קיבלנו דיווח על זה, והתשובה לגבי רוסית יותר טובה מאשר לגבי אמהרית.
יעל דיין:
יש מחסור בנשים חוקרות בכל השפות הללו.
יולי יואל אדלשטיין:
לפי דעתי זה לא מוצדק שנושא האמהרית לא מוסדר, כי יש מספיק בוגרי יחידות קרביות, בוגרי משמר הגבול שכבר נמצאים במסלול.
יולי יואל אדלשטיין:
למשרד הקליטה יש יחידה מצויינת של רווחה, שבתוכה יש תחום שממונה על קליטת עולי אתיופיה.
יולי יואל אדלשטיין:
צריך לשקול אולי כאן יצירת איזה שהוא תקן, או איזה שהוא תחום טיפולי בין לבין, כי בין עובדות הסוציאליות אין דוברות אמהרית, לפי מיטב זכרוני, למרות שמדובר ביחידה מאוד מקצועית ומאוד מסורה.
יולי יואל אדלשטיין:
אולי בין שני התחומים האלה צריך למצוא משהו שיתן תשובה ספציפית למקרים כאלה.
משה באטה:
אני מאוד מצטער על מה שקרה, ליבי כולו בוכה.
משה באטה:
אני לא יכול להקל שבעדה כזאת שבר כזה קורה.
משה באטה:
כנראה המעבר ממקום למקום עושה את הכל.
משה באטה:
עולים מגיעים למרכזי קליטות ולאתרי קרוואנים.
משה באטה:
אני חושב שהנושא החשוב זה ההסברה.
משה באטה:
נושא האלימות לא הוסבר לעולים.
משה באטה:
התרבות באתיופיה מראה שהבעל הוא מלך והאישה היא משרתת.
משה באטה:
ככה נהוג.
משה באטה:
ככה גדלנו, ככה זה היה.
משה באטה:
האישה היתה צריכה לרחוץ את רגלי בעלה אחרי שחזר מהעבודה.
משה באטה:
פה התרבות והמעמד שונים לגמרי.
משה באטה:
הבעל לא יכול לעכל אותו, ואין לו כלים איך להתמודד עם הבעיה.
משה באטה:
אין הסבר.
משה באטה:
אפילו עכשיו נקלטים עולים חדשים במרכזי קליטות.
משה באטה:
מה הם מקבלים?
משה באטה:
איזה הסברים הם מקבלים?
משה באטה:
אותו בעל, שהוא יודע שהוא מלך, כי זה בדם שלו, איך הוא ישתנה?
משה באטה:
להסביר, זאת חובתכם.
משה באטה:
פה זאת מדינה אחרת, תרבות אחרת, שפה אחרת, בית אחר -איזה כלים יש לו?
משה באטה:
נהוג להרביץ לילד אצלינו, גדלנו עם מכות, אבל פה אסור לנו להרביץ.
משה באטה:
על זה צריך לקבל הסבר מהאנשים המתאימים.
משה באטה:
יש אנשים שיכולים להסביר את זה.
משה באטה:
תראו לי באיזה רשויות יש אנשים שעובדים עם בני עדה.
משה באטה:
אין עובדים שיכולים לשרת את הקהילה.
משה באטה:
יש פשוט מאוד אטימות.
משה באטה:
ברגע שקורה רצח כזה או אחר אז כולם מזדעזעים ואחר כך זה חוזר על עצמו.
משה באטה:
לפני כמה חודשים היה אותו מקרה בדימונה.
משה באטה:
מה נעשה?
משה באטה:
ואני כמייצג את האירגון מאוד מיואש, כי אני רוצה לעשות אבל אני לא יכול, אין משאבים ולפעמים אנחנו תקועים.
משה באטה:
כאשר אנחנו רוצים להכנס למרכזי קליטות להסביר, לפעמים זה נדחה למחר, מחרתיים.
סופה לנדבר:
איך האישה בלי הסבר קולטת שהבעל כבר לא מלך?
משה באטה:
כי האישה רואה.
סופה לנדבר:
והוא אטום?
משה באטה:
הוא לא יכול לקלוט.
משה באטה:
כאשר לוחצים אדם בתור סיר, הוא בורח, יוצא, וזה מה שהאישה עושה.
משה באטה:
הרבה דברים לא מגיעים למשטרה, הרבה דברים לא מגיעים לרשויות המטפלות בנושא הזה.
משה באטה:
אם הכל היה מגיע, העדה היתה מפורקת לגמרי.
משה באטה:
לפעמים הרבה מקרים נשארים בתוך העדה בפנים.
משה באטה:
אתם יודעים כמה מכות יש בקהילה, אתם לא יודעים.
משה באטה:
לפעמים אנחנו עוצמים עיניים, כי השבר הזה יכול לגמור אותנו, לחסל אותנו כעדה.
משה באטה:
אם הכל יצא לרשויות המטפלות בנושא הזה, אני אומר לכם שכל המשפחה האתיופית תתפרק.
משה באטה:
יש הרבה מאוד תקציב שמוזרם למגזר האתיופי, אבל לאן הולך הכסף אף אחד לא יודע.
משה באטה:
מדינת ישראל מוציאה הון תועפות, מיליונים לעדה הזאת, אבל לאן הולך הכסף.
משה באטה:
אם נסתכל בנושא החינוך, בנושא הדיור, לאן הכסף מגיע.
משה באטה:
כאשר אדם צמא והוא רוצה לשתות מים, אין מים, אבל המים זורמים כל הזמן לעדה הזאת.
משה באטה:
זה מדהים.
משה באטה:
לא ראיתי בחיים שלי מדינה שמוציאה כסף ומחנכת את אזרחיה לדור הבא שהוא דור של עוני.
משה באטה:
אתם יודעים באיזה עוני נמצאים בקהילה, זה מדהים.
משה באטה:
ליבי בוכה, אני לא יכול להשתלט אפילו.
משה באטה:
יש רדיו באמהרית, יש טלוויזיה באמהרית שישראל מתקצבת, אבל מה נשאר מזה, תאמינו לי רק צחוק.
משה באטה:
אם היו מסבירים, לאט לאט מטפטפים שאסור שתהיה אלימות, זה היה נכנס.
משה באטה:
לאן הרדיו הולך, לאנשים שמשתמשים לניגוח.
משה באטה:
זה מה שצריך להיות?
משה באטה:
מישהו בודק מה מדברים ברדיו?
משה באטה:
לפעמים אני לא יכול לשמוע את הדברים שנאמרים ברדיו.
סופה לנדבר:
תסביר מה קורה שם?
משה באטה:
מישהו צריך לבדוק את זה.
משה באטה:
אני אעלה את זה בוועדת העליה והקליטה, זה לא המקום.
משה באטה:
מיליונים משקיעים ברדיו הזה.
משה באטה:
לאן הולך הכסף?
משה באטה:
לכן אנחנו שומעים על העדה שהיא ככה וככה, על רצח פה ועל רצח שם.
משה באטה:
אתם יודעים כמה נוער הולך היום לאיבוד.
משה באטה:
כמה כסף המדינה מוציאה, ולנו זה לא שווה וגם לא למדינה.
משה באטה:
העדה הזאת הולכת להיות מפלצת במדינה הזאת, זה לא מתאים לנו, זה לא תרבות שלנו, מאיפה ממציאים את הדבר הזה של לרצוח.
משה באטה:
בתרבות שלנו אסור לרצוח אישה כי הבעל הוא מלך.
משה באטה:
מלך לא יכול לרצוח אישה.
משה באטה:
פה זה כנראה לגיטימי לרצוח אישה.
משה באטה:
איפה נשמע כדבר הזה, שאחרי 7 ילדים שילדה לו הוא רוצח אותה.
משה באטה:
אני קורא לכם שלפחות תשתמשו ברדיו הזה להסברה, שאסור להכות אישה, אסור לרצוח אישה, ואולי אז יבין הגבר הזה.
יעל דיין:
אני מעריכה מאוד את הכנות בהתבטאות שלך, ובגללך אני מאוד שמחה שעסקנו בנושא ספציפית כפי שעסקנו, ולא התחבאנו מאחורי נוסחאות כלליות.
יעל דיין:
אנחנו כוועדה דורשים פירסומים: רדיו, עיתונות, מתנ"סים ברוסית ובאמהרית, שיידעו בכתובות לאן לפנות וכן הלאה, בלי שום חשבון של תקציבים.
יעל דיין:
אנחנו מבקשים שבמשרד הקליטה ובמשרד לביטחון פנים יועסקו אנשים ספציפיים על-מנת שיקבלו את האחריות לטיפולים בדברים שהזכרת.
יעל דיין:
לא יכול להיות שלא יהיו דוברי אמהרית - דוברי רוסית אנחנו סומכים שישנם - גם ברמת הקהילה, גם ברמת קליטה חדשה וגם ברמה של עבודה קהילתית.
יעל דיין:
צריך שיהיו בשני המשרדים של קליטה וביטחון פנים יחידות לטיפול באלימות כלפי נשים ואלימות במשפחה.
מוחמד כנעאן:
אחרי שאני שומע את הדברים שלך, אני רק מקווה שהדברים יתבטאו בתקציב.
סופה לנדבר:
לא תמיד זה תקציב.