GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
ציפי דורון:
אני מסתכלת על התמונות כאן בחדר, ואני חושבת שכל מי שנכנס לכאן צריך לראות מיד מה קורה למעמד שלנו בתוך החברה הישראלית.
ציפי דורון:
לכן אני מציעה לך לתלות פלקט של נשים שנרצחו, על קידום של נשים במערכת הפוליטית, ואני רוצה לומר לכל היושבים כאן משהו.
ציפי דורון:
אני בטוחה שכולכן מאמינות שצריך לקדם נשים.
ציפי דורון:
נשים תוכלנה להתקדם רק אם תהפוכנה לתנועה פוליטית.
ציפי דורון:
אם מישהו חושב שהגברים יוותרו על המקומות שלהם, יש לו טעות.
ציפי דורון:
אנחנו יכולים לדון בדברים האלה עוד חמישים שנה.
ציפי דורון:
רק אם כולנו נתארגן יחד ונאיים על הגברים, אז נוכל לצעוד קדימה.
יעל דיין:
אנחנו מקיימים ב - 15 בנובמבר ישיבת ועדה בנושא נשים חרדיות.
יעל דיין:
יש לנו בשבוע הבא דיווח חצי-שנתי עם קצינת ח"ן ראשית על הטרדות מיניות בצה"ל.
יעל דיין:
ישיבות הוועדה עוברות מנושא לנושא.
יעל דיין:
בפעם הראשונה אנחנו עושים ישיבה רק ביחס למעמד האישה החרדית, כאשר אנחנו עוסקים בשלושה נושאים - בריאות האישה - הבעייתיות שיש להם לגבי רופא או רופאה, הזמינות של שירותים רפואיים, וכן הלאה; אלימות כלפי נשים - כאשר נמצא עכשיו בהקמה מקלט לנשים חרדיות, ויש להן כמה דירות קלט, ויש ארגונים שמטפלים.
יעל דיין:
לא אכנס כאן לעניין מדוע אישה חרדית לא יכולה להיות במקלט רגיל, כי היא לא יכולה.
יעל דיין:
זה אורח חיים שונה, זה נושא נתון; יציאה לעבודה של נשים חרדיות - הכשרה מקצועית, וכו'.
יעל דיין:
יש קושי להגיע אל הקבוצות שמעוניינות.
יעל דיין:
יש לנו כמה שמות וחברי כנסת חרדים שגם הם לא מודעים לנושא.
יעל דיין:
הייתי רוצה לבקש מהגב' סילבצקי או מנשות נעמ"ת שכן יש להן קשר, להעביר לנו רעיונות.
אפרת ישראלי:
את יכולה לנסות דרך העיתונות החרדית.
יעל דיין:
יש לנו את הגב' חנה קהת.
רחל סילבצקי:
היא לא חרדית.
יעל דיין:
אני פונה אליכן כגשר.
רחל סילבצקי:
ישנן נשות חב"ד, נשות ש"ס ונשות אגודה.
רחל סילבצקי:
דרכן אפשר להגיע למנהיגות הסמויה.
יעל דיין:
אני מודה לכן, הישיבה נעולה.
יעל דיין:
אני רוצה לפתוח את ישיבת הוועדה למעמד האישה.
יעל דיין:
יש סעיף אחד שאני צריכה לאשר פה אחד, בפה שלי.
יעל דיין:
היתה הצעה לסדר בעניין רצח אם ושני ילדיה בדימונה לפני כחודשיים, מאז, לצערי, היו מספר רציחות של נשים בידי בני-זוגן.
יעל דיין:
אנחנו מדברים על דבר טכני, על מסקנות הוועדה, כאשר היא דנה בזה שצריך להעלות את הנושא גם למליאה, ואנחנו קוראים כאן לסכום של 80 מיליון ש"ח, שזו ההערכה לתוספת הנדרשת לטיפול באלימות כלפי נשים, תוספת שנתית, שהיא חלק מתוכנית רב-שנתית של כל משרדי הממשלה, אבל בעיקר של משרד העבודה והרווחה, כולל תוספת תקנים, תוספת מקלטים, תוספת מרכזי סיוע, דירות קלט וכן הלאה.
יעל דיין:
החישוב, על-פי הצורך, הוא 80 מיליון ש"ח.
יעל דיין:
המסקנות של הוועדה הבין-משרדית אושרו על-ידי הממשלה הקודמת והממשלה הזאת, אבל המסקנות כוללות ניתוח תקציבי של הצרכים.
יעל דיין:
הדרישה לאוצר היתה של 80 מיליון ש"ח, ל1999- - 15 מיליון, מזה אושרו, ועדיין לא ראינו אותם, 4 מיליון, זה כולל גם את משרד החינוך, שנכנס כבר עם תוכנית למאבק באלימות ולשוויון בין המינים, שלפחות במערכת החינוך רואים קשר הדוק בין הנושאים.
יעל דיין:
הפנייה היא קודם כול להקצבה כספית, אנחנו דורשים להגדיל את התקציב למקלטים ב50%-, להעביר סעיף תקציבי נפרד למרכזי סיוע, דבר שנכנס כסעיף תקציבי, ואולי הדבר היחיד שכן יעבור.
יעל דיין:
אנחנו קוראים לשר לביטחון פנים לשנות את מערך הטיפול בתלונות, לא לסגור תיקים, ובתחום שיש יותר מתלונה אחת לזרז מאוד את החקירה ולהעביר לפרקליטות; ולשר המשפטים, להקים לשכות לסיוע משפטי בנצרת, באום אל-פאחם, בטייבה וברהט.
יעל דיין:
אנחנו מדברים כאן על לשכות לסיוע משפטי בשפה הערבית.
יעל דיין:
כל פעם שיש רצח, שהוא לא תלוי בשפה ובעדה, אנחנו מחדש דורשים את העניין הזה.
יעל דיין:
לא יכול להיות שנשים דוברות רוסית, דוברות ערבית, דוברות אמהרית, לא יכולות לפנות בתלונה, לא בלשכה ולא בתחנת המשטרה, כי אין דוברי אותה שפה.
יעל דיין:
מרכזי הסיוע זה עסק פרטי כמו הארגונים נעמ"ת ויצ"ו, "אמונה" פחות, כי הקליינטורה שלה היא לא כל כך דוברת לשונות אחרות, אבל אנחנו דורשים שתהיה נגישות.
יעל דיין:
אנחנו רואים אוכלוסיות שנמצאות כבר הרבה שנים, שש שנים, שבע שנים ושמונה שנים בארץ, ואני לא מדברת על ללכת ולהסתדר בסופרמרקט, אבל במצב של מצוקה, של תלונה על אלימות, שמלכתחילה הוא מצב אינטימי ובעייתי, אנחנו דורשים שדוברי השפות האלה יהיו זמינים באותם מקומות שאמורים לטפל טיפול חירום בתלונות.
יעל דיין:
אלה מסקנות הוועדה.
יעל דיין:
אני שמחה שחבר הכנסת אדלשטיין הצטרף אלינו, אנחנו צריכים להצביע על המסקנות והניח אותן על שולחן הכנסת.
יעל דיין:
הצבעה בעד - רוב מסקנות הוועדה להצעות לסדר היום בנושא רצח אם ושני ילדיה בדימונה של חברי הכנסת דליה איציק, ציפי לבני, אילן גילאון ונסים זאב אושרו.
יעל דיין:
היערכות הנשים בקו-העימות ליולי 2000 - היציאה מלבנון
יעל דיין:
אני ממשיכה את ישיבת הוועדה.
יעל דיין:
הנושא שלפנינו הועלה על השולחן הזה על-פי בקשה של נציגות של אוכלוסייה בצפון, מה שמוגדר קו-העימות, שלא כולן הגיעו.
יעל דיין:
יש אולי טעם לפגם או לסימן שאלה, מדוע דווקא נשים, כי הרי בעיות של אוכלוסייה בקו-העימות הן משותפות לגברים ולנשים, אבל אנחנו מודעים לעובדה שלקבוצות נשים, למרות שלא מדובר כאן על הקצאת משאבים לא שוויונית או איזה דבר כזה, יש בכל זאת צרכים שהם קצת שונים, או אותם הצרכים עם הדגשים שונים.
יעל דיין:
ולכן, חשבנו שאין בזה משום הפרת השוויון.
יעל דיין:
חובת הוועדה הזאת להיות קשובים לצרכים מיוחדים של נשים, או אפילו סתם הבעת מצוקות או דאגות, או תקוות אצל אחרות, לגבי דברים שצפויים בעתיד.
יעל דיין:
במילים אחרות אני לא רוצה לחכות עד יולי 2000, ואז לבוא ולהגיד: למה לא חשבנו על ההיבט הזה וההיבט האחר.
יעל דיין:
יש טעם לדון ולשמוע.
יעל דיין:
בישיבה הזאת אנחנו עושים הפרדה בין שני דברים: קו-העימות בצפון, שקשור ליציאה מלבנון; אבל, כמובן, שלכל הסיפור יש השלכות לגבי הגולן, ואנחנו לא יודעים אם היציאה מלבנון תהיה כתוצאה מהסכם, ואם זה יהיה כרוך.
יעל דיין:
להערכתי, ודאי לא לפי אותו לוח-זמנים.
יעל דיין:
זאת אומרת, אם נצא מלבנון ביולי 2000, אני לא רואה באותו תאריך ש"אורזים" גם את הגולן או חלק ממנו, שזה דבר שבהכרח קשור.
יעל דיין:
היום יש הפרדה בכוונות בין ההתייחסות לגולן ובין ההתייחסות לקו-העימות, ההפרדה היא גם בכל דרך אחרת.
יעל דיין:
יולי אדלשטיין עומד בראש שדולה למען הגולן, ואני מניחה שבבוא העת, לטעמך או לטעמי, זה לא משנה, אם תהיה תזוזה או צורך בתזוזה של אוכלוסייה של מתיישבים בגולן, אז נדון בנפרד.
יולי יואל אדלשטיין:
שלא נצטרך.
יעל דיין:
שכן נצטרך, או שזה ייעשה בטוב.
יעל דיין:
בכל אופן, זה כמובן סוג אחר של התייחסות, זה קשור בהיבטים, גם כספיים וגם רגשיים מאוד עמוקים.
יעל דיין:
אנחנו מדברים כאן על התיישבות שהיום אפשר לקרוא לה "התיישבות קבע", זה לא התנחלויות, וזה לא שייך לדברים אחרים שקורים בינתיים, אבל גם את הנושא הזה לא נזניח.
יעל דיין:
בכל ביקור שלנו בגולן וגם בפניות אלי הנה, אנחנו נפגשים עם קבוצות נשים מהגולן במסגרות השונות, למרות שיש שם הרבה קיבוצים, והעוצמה הפנימית-החברתית שלהם היא יותר חזקה, אבל גם שם הנשים מעלות בעיות של ציבור הנשים.
יעל דיין:
אנחנו נדבר באמת רק על אותה אוכלוסייה שנמצאת היום בסיכון ממה שמתרחש מעבר לגבול.
יעל דיין:
כוונת ממשלת ישראל, כפי שהיא עומדת היום, או כפי שהובעה, בלי להיכנס לפרטים, היא להחזיר את צה"ל אל הגבול הבין-לאומי עם לבנון וליצור מערכת מגינה על יישובי הצפון.
יעל דיין:
ולכן, אנחנו מדברים היום על יישובי הצפון בקו-העימות, כאשר הגבול חוזר להיות במקום שהיה, בלי להיכנס לבעיות הפוליטיות או להזדהות.
יעל דיין:
יש כאן נציגות של "ארבע אמהות", יש כאן נציגים ונציגות שלא מזדהים עם הרצון או עם התנועה ליציאה מלבנון, אלא שאנחנו מתייחסים אל היציאה מלבנון ביולי 2000 כאל עובדה אפשרית מאוד.
יעל דיין:
אנחנו רוצים לדעת איפה עומדת האוכלוסייה ואיפה עומד ציבור הנשים, מה הרגשות שלו, החרדות שלו, המוכנות שלו, ומה אפשר לעשות כדי שהמעבר הזה יהיה קל ככל האפשר.
יעל דיין:
נעשה סבב של רשות דיבור, נמצאים פה גם נציגי משרד החינוך מהצפון ובכלל, גם נציגי משרד העבודה והרווחה.
יעל דיין:
אנחנו הפעם מדברים על נשים גם כאמהות - לא שאבות אין להם עניין באיך נערכת מערכת החינוך - ובעיקר אמהות שיוצאות לעבודה.
יעל דיין:
נלך לפי סדר הישיבה.
ברוריה שרון:
אני מקיבוץ אשדות-יעקב, אני מארגון "ארבע אמהות".
ברוריה שרון:
אני מכירה על בשרי את המצב שבו אוכלוסייה אזרחית מאוימת על-ידי אויב.
ברוריה שרון:
אנחנו מוכרחים להקשיב גם לקולות שעולים מהאוכלוסייה האזרחית, שכרגע נמצאת על קו-העימות, ולשמוע את החרדות.
ברוריה שרון:
כשנעלה את זה על פני השטח ויהיה מותר לדבר על זה ולהגדיר את זה, אז אפשר יהיה להתמודד עם זה.
ברוריה שרון:
לא כל כך משנה מה אני חושבת, לטעמי יהיה שם שקט, אבל זה לא מסלק את החרדות, וצריך להתמודד איתן, לשמוע אותן, לראות אותן.
ברוריה שרון:
כשמבינים ומדברים אפשר להוריד את רמת החרדות, או להתמודד עם הבעיות, ונראה שיעלה סוג אחר של בעיות, כדי שלא תיווצר אוכלוסייה שמתוך כעס ופחד תתקוף את העניין.
ברוריה שרון:
זה דבר שאפשר למנוע על-ידי זה שמכירים בו ומתייחסים אליו.
ברוריה שרון:
עד עכשיו העבודה שלנו היתה על יציאה מלבנון, לא מעניין אותי מה אומרים אחרים מבחינה אסטרטגית, מבחינה פוליטית, מבחינה מדינית, אבל זה נוגע לאנשים בשטח, ואת האנשים צריך לשמוע ולאפשר לבעיות לעלות, ואז נוכל להתמודד איתן.
זהרה ענתבי:
אני תושבת במלכיה.
זהרה ענתבי:
אם אני אמשיך את דבריה של ברוריה שרון בעניין החרדות שהן מאוד גדולות, אני יכולה לספר כחברה בארגון ארבע אמהות, שהאיבה הגדולה ביותר שהיתה לגבינו היתה מאוכלוסיית קריית-שמונה, ואנחנו שמענו את זה בעיקר מנשים: אתן לא מבינות.
זהרה ענתבי:
לא משנה שכולן פה חוו.
זהרה ענתבי:
גם דני רשף, שיושב מאחור, אומר תמיד שזה לא רלוונטי להגיד שאנחנו מקו-העימות, כי זה מייחד לסקטור מסוים, אבל היום אנחנו מדברים על הסקטור הזה.
זהרה ענתבי:
ההיערכות היא כזאת שהדבר הוודאי היחיד הוא התאריך שראש הממשלה נתן, והתאריך הזה מעלה המון תהיות שאין לאן להוליך אותן.
זהרה ענתבי:
התחושה היא של ערפל אמיתי לכל אורך קו-העימות.
זהרה ענתבי:
לא ברור מה עושים, זה או-טו-טו, עוד שמונה חודשים.
זהרה ענתבי:
מה עושים?
זהרה ענתבי:
אנחנו הולכים אחר כך לוועדת חוץ וביטחון ודני רשף יעלה שם גם כן את השאלה "איך נערכים"?
זהרה ענתבי:
אחד הדברים שהוא אמר, ובצדק: אנחנו לא שומעים על זה שהוציאו מכרז לשיקום הגדר, וזו אחת האינדיקציות לדעת אם מתחילה היערכות.
זהרה ענתבי:
פנינו לחברת הכנסת יעל דיין בעקבות איזה מפגש פרטי עם אישה שהביעה כעס גדול מאוד על היציאה, מצד שני, היא אמרה: הבן שלי לעולם לא ילך ללבנון, ואני מבינה שאין טעם בשהות של החיילים, ואני לא יודעת מה לעשות.
זהרה ענתבי:
זאת אומרת, היא הביעה מערבולת מאוד גדולה של רגשות; מצד אחד - אין לנו מה לחפש שם; מצד שני - הבן שלי לא ילך ללבנון, מצד שלישי - אני רוצה שהם יישארו במקום.
זהרה ענתבי:
שאלתי אותה: מה יכול היה לעזור לך?
זהרה ענתבי:
היא אמרה לי: אם היו באים מהממסד ומדברים אתנו, ואנחנו היינו מוליכים את המצוקות שלנו, והם היו משיבים, ועל מה שהם לא היו יכולים להשיב, הם היו מעבירים הלאה.
זהרה ענתבי:
איזו הידברות שהיתה יכולה לכוונן את הדברים.
זהרה ענתבי:
אנחנו עכשיו נערכים לחורף, אנחנו מורידים את שמיכות החורף, וברור לי, כמעט תמיד, מי עושה את זה.
זהרה ענתבי:
זאת אומרת, ההיערכות צריכה להיות באמת ממקום, מהבית, מהשטח.
זהרה ענתבי:
והשטח קורא עכשיו: תענו לנו תשובות על שאלות! והתחושה היא של ערפול, ולא ברור מה קורה.
זהרה ענתבי:
אני רוצה להציג את הקבוצה שלנו.
זהרה ענתבי:
אחת הנשים, שהתכוונה להגיע, היא ראש היחידה לתכנון אסטרטגי של מבואות-חרמון ומרום-הגליל, שהם חברו יחד לתכנון האסטרטגי.
זהרה ענתבי:
יש את ארמל ליימן ממלכיה, שהיא בוודאי תציג את עצמה, ויש את רחל שבח-סוכר, שהיא מפורום הנשים של קריית-שמונה, ויהודית איתי, שלא הגיעה, שהיא מחנכת בקריית-שמונה.
זהרה ענתבי:
האמירות של מה יהיה ואיך נערכים עולות בכל הרמות ואתה שומע אותן.
זהרה ענתבי:
ואני מאמינה גדולה בעניין של התארגנות שבאה מהשטח.
זהרה ענתבי:
יעל דיין, מותר לי לספר משהו בסוגריים?
יעל דיין:
מותר לך הכול.
זהרה ענתבי:
אני יכולה לספר לכם שבפעילות של נשים, במקרה זה "ארבע אמהות", מי שמכיר את העניין של רשות שמורות הטבע ובית-ג'אן, זה היה פשוט סיפור בלתי פתיר המון שנים.
ברוריה שרון:
עניין האנדרטה.
זהרה ענתבי:
הסוף היה האנדרטה של מג'יד אל-קזמל, שסלל את הדרך, כשממולו עמד בחור אחר, קוראים לו יוחנן, והם היו שני הצדדים שמתעמתים בעניין בית-ג'אן מול הרשות.
זהרה ענתבי:
למג'יד, אחרי אסון המסוקים, נהרג בן, והוא הצטרף ל"ארבע אמהות", ואשתו צורפה על-ידי לאה, שהיא אשתו של יוחנן, והם באו לבקר בבית-ג'אן בלי לדעת שהגברים היו משני צדי הקו.
זהרה ענתבי:
כשמג'יד ראה את האיש מרשות שמורות הטבע, הוא אמר לאשתו בערבית: אותו אני אהרוג.
זהרה ענתבי:
הוא רק לא ידע שיוחנן גם מבין ערבית.
זהרה ענתבי:
הם נכנסו הביתה וראו שהקרניים לא גדלו בשום צד, וכעבור ארבעה חודשים נחתם ההסכם בין הרשות לבית-ג'אן והיה פתרון שעכשיו מיושם בפועל.
זהרה ענתבי:
אני מאמינה שצמיחה מלמטה, במגע אישי, יכולה להביא פתרונות.
יעל דיין:
היתה תקופה שבאצבע הגליל, בגליל וסביב קריית-שמונה היתה מועקה קשה מאוד בנושא של רמות שונות של אוכלוסיות.
יעל דיין:
הקטיושות קצת ריככו את ההבדלים במובן שכשסובלים יחד, אז גם נמצאים יחד, אבל עוד זכורים הסיפורים הקשים של בריכות-שחייה בקיבוצים, הקיבוצים כמעסיקים, וההבדלים בין סוגי האוכלוסייה.
יעל דיין:
אנחנו מדברים על אנשים ספציפיים בקריית-שמונה, יש את שלומי ומעלות, יש קבוצה גדולה של מושבים במצב כלכלי מאוד לא טוב, יש לנו היישוב הערבי, ויש קיבוצים.
יעל דיין:
בגליל המערבי קיים אותו הרכב, החל מנהריה, מושבים, קיבוצים ויישובים ערביים.
יעל דיין:
זאת אומרת, זו בבואה של אוכלוסייה, ובתוך כל זה יש הדמוגרפיה של המקומות עצמם, יש עולים מכמה סוגים, יש רמות שונות של אוכלוסיות בכל אחד מהיישובים, לא בקיבוצים, ואולי פחות במושבים, אבל בוודאי בערים, יש רמות שונות של אוכלוסייה גם מבחינת העוצמה וגם מבחינת העוצמה שנותן זמן קליטה, ואי-אפשר לזלזל בזה, לא כל אחד בא בתור פטריוט ציוני נלהב, שאפשר להפיל עליו הר וזה לא יזיז לו, כמו למישהו שהוא בחניתה דור שלישי וכן הלאה.
יעל דיין:
אני רוצה שלא נתעלם מהשאלה, ואני שואלת בפירוש את נציגות האוכלוסייה היותר חזקה, כלומר, נציגות הקיבוצים, איך אפשר להיערך כדי שאתן תוכלנה להוות את השלד והבסיס בלי פטרוניות ובלי תוכניות מתנשאות, אנחנו נבוא ונאציל עליהם מהחוזק שלנו וכן הלאה?
יעל דיין:
איך אפשר להיערך בכל זאת לאיזה שילוב בין האוכלוסיות, כדי שאוכלוסייה חזקה יותר תוכל לתרום לאוכלוסייה חלשה יותר?
יעל דיין:
ובין נשים זה יותר קביל מאשר בין גברים.
יעל דיין:
דובר כאן על איך מסתדרים בשטח, האם זה דבר שבכלל אפשר לארגן אותו?
יעל דיין:
האם זה דבר שאפשר בכלל ליצור לו מסגרת מראש, או שיש תקווה שזה יקרה תוך כדי?
רחל יריב:
מכיוון שאני לא חברת קיבוץ, ואני לא גרה בקו-העימות, אני רק גרה בכרמיאל, אני לא צופה שתהיה אינטגרציה ויחבקו אחת את השנייה, כמו שהדברים האלה לא נעשים בתחום החינוך.
רחל יריב:
הסקטור הקיבוצי והסקטור המושבי והסקטור העירוני - אלה שלושה גופים שכל אחד פועל בנפרד.
רחל יריב:
אני לא רואה שיתוף פעולה מאוד מאוד הדוק בנושא של יציאה מלבנון, ומה יקרה לאחר מכן.
רחל יריב:
מדובר בהנהגה המקומית של יישובי קו-העימות, ואני מדברת קצת יותר על הרשויות המקומיות העירוניות.
רחל יריב:
שם אנחנו רואים שיש, מצד ראשי הרשויות המקומיות, התנגדות מובהקת ליציאה מלבנון.
רחל יריב:
הישיבה בלבנון נותנת לראשי הרשויות המקומיות תקציבים, כוח ועוצמה של שליטה.
רחל יריב:
אני הייתי נוכחת באירוע, כשראיתי איך ראש עירייה בצפון אפילו "שמח" כשפתאום נפלו קטיושות, שלח את רכז הביטחון של היישוב ואמר לו: לך תבדוק אם לא נפלו קטיושות, לך תבדוק, לך תבדוק.
רחל יריב:
קטיושות לא נפלו אצלו, אבל "לך תבדוק", אולי נפלו.
רחל יריב:
כי אם נפלו, אז אולי הוא יקבל תקציב ואולי הוא יוכל לבנות את המקלט שהוא רוצה והוא יקבל את התקציב שהוא רצה.
רחל יריב:
ההנהגה הזאת מלבה את הפחד שיש בקריית-שמונה, ולנו, כתנועת "ארבע אמהות", לא היתה דריסת רגל בקריית-שמונה לשמוע את הנשים.
רחל יריב:
אנחנו יודעות שבקריית-שמונה יש נשים שחושבות כמונו, אבל הן לא העזו לדבר.
רחל יריב:
אחת הסיבות שאני הצטרפתי לתנועת "ארבע אמהות" היתה, כששר הביטחון איציק מרדכי אמר שבמשך עשר שנים לא נפגע אזרח אחד בגבול הצפון, כשאנחנו יודעים שבמלחמת לבנון נהרגו כ1,400- חיילים.
רחל יריב:
אז לומר שחייל הוא לא אזרח ישראלי, אני חושבת שזו אמירה שאין צורך להגיד.
רחל יריב:
היציאה מלבנון היא מאוד מפחידה, היא מאוד מאיימת, אנחנו לא יודעים מה יהיה העתיד, כלומר, איך המצב ייראה, אבל להמשיך במצב הזה אי-אפשר.
רחל יריב:
אני רק מקווה שבעצם היציאה מלבנון אנחנו נצליח לחזק את עצמנו ולחזק גם את האוכלוסיות החלשות שיושבות לאורך גבול הצפון, להעצים אותן, כדי שהן יצליחו גם לעזור לעצמן.
רחל יריב:
זה לא רק עניין של תקציבים, זה גם עניין של הרגשה, למה אנחנו תקועים שם ואיך אנחנו נמצאים שם.
רחל יריב:
ייתכן שעל-ידי הפעלות חברתיות של אינטגרציה יותר גדולה בין קיבוצים ליישוב עירוני, אולי במערכת הזאת, אפשר יהיה לפתור את העניין.
יולי יואל אדלשטיין:
במסגרת פעילותי בוועדה אחרת, בוועדת הפנים של הכנסת, היינו בשבוע שעבר, ביום חמישי, בפורום ראשי קו-העימות, וגם בביקורים בקריית-שמונה ובמושב דישון.
יולי יואל אדלשטיין:
אני לא מצאתי ראשי רשויות ששמחים לתקציבים, ודאי אחרי שקטיושה אחת פגעה ישר בעירייה, אני חושב שזו תמונה, בלשון המעטה, קצת מעוותת.
רחל יריב:
ראיתי אותו.
יולי יואל אדלשטיין:
זה שאנשים לפעמים מגיעים לסף ייאוש ברשות מקומית ואומרים: לפחות כשנופלת קטיושה אנחנו מקבלים תקציב, כשאין קטיושה - אין תקציב ואף אחד לא בא, זה לא אומר שיש כאן אנשים אכזריים שרוצים שתיפול קטיושה על איזה ילד על מנת לקבל מיליון שקל.
יולי יואל אדלשטיין:
אני לא בטוח שזו התמונה הנכונה.
יולי יואל אדלשטיין:
בכל אופן ישב שם כל הפורום, מטבע הדברים יש שם, כפי שאומרים בסלנג הפוליטי, ליכודניקים שרופים ויש אנשי מפלגת העבודה לדורותיה וכל מיני אנשים.
יולי יואל אדלשטיין:
אתם מכירים את התמונה של פורום קו-העימות, וגיליתי שיש תמונה מאוד מעניינת.
יולי יואל אדלשטיין:
יושבת ועדת הפנים, היו שם כשישה חברי כנסת, מדברים על כל דבר, אפרופו השאלה של חברת הכנסת דיין, על צורה אחרת של קונפליקט בין קיבוצים ליישובים העירוניים, כבר לא הקיבוצים כמעסיקים, אבל הסכנה המרחפת, ודרך אגב, גם אזרחים דיברו אתנו על זה בקריית-שמונה, אלה השכונות הקהילתיות שממוקמות בכמה קיבוצים, וקריית-שמונה רואה סכנת חיים בכך שכל האוכלוסייה הקצת יותר חזקה תברח, ואנחנו נישאר, ואני לא רוצה לחזור על ביטויים של כמה נהגים וכאלה שהביעו את הדברים בלשון מאוד עממית.
יולי יואל אדלשטיין:
על זה באמת כדאי לתת את הדעת.
יולי יואל אדלשטיין:
מה שמאוד מעניין מבחינתי זה, שאף אחד מראשי הרשויות לא התחיל ברצינות לדבר אתנו על המציאות של אחרי היציאה, וזה אומר דרשני.
ברוריה שרון:
מה היתה מטרת הפגישה?
יולי יואל אדלשטיין:
מטרת הפגישה היתה ביקור של ועדת הפנים, לבדוק את מצב הרשויות ולשמוע את ראשי הרשויות.
יולי יואל אדלשטיין:
ועדת הפנים של הכנסת, זה לא איזה גוף ביצועי שמעביר כספים, אבל בכל זאת, בהחלט יכול להעביר את המצוקות ואת הצרכים.
יולי יואל אדלשטיין:
היו שם נציגי משרדי ממשלה.
יולי יואל אדלשטיין:
אני יכול להציע שתי אפשרויות: האחת - שאני לא כל כך רוצה לקחת אותה כאפשרות סבירה, שאף אחד לא מאמין שאהוד ברק יוציא את צה"ל מלבנון.
יולי יואל אדלשטיין:
בכל זאת, אני מאמין שלפחות חלק מראשי הרשויות אומרים: אם הוא התחייב, אז אולי לא ביולי, באוגוסט, אבל אם הוא התחייב, הוא כנראה חותר לכיוון הזה.
יולי יואל אדלשטיין:
סביר שחלק כך חושב.
יולי יואל אדלשטיין:
התסריט השני - והוא בעיני התסריט החיובי, אני רוצה לתת את הקרדיט לאנשים האלה.
יולי יואל אדלשטיין:
התסריט החיובי אומר, שכל הוויכוח על יציאה מלבנון - לא שמעתי על איזו תנועה מיישבת שרוצה להקים מאחזים בלבנון - מסתכם בכך שיהיו סידורי ביטחון נאותים.
יולי יואל אדלשטיין:
יכול להיות שאותם ראשי רשויות מקבלים כמובן מאליו שאם צה"ל יוצא מלבנון יהיו סידורי ביטחון מסוג זה, שזה לא מחייב אותם עכשיו לדבר על זה.
יולי יואל אדלשטיין:
אני בכל זאת רוצה להאמין בתסריט השני.
יולי יואל אדלשטיין:
עם זאת, אני מאוד מברך על הדיון הזה.
יולי יואל אדלשטיין:
כשהייתי שר הקליטה, מטלות מעל 250 שקל לא נתנו לי, לצערי, הדבר היחיד שבו ניצלתי את המעמד שלי לצרכים מסוימים היה כדי ללמוד כל מיני דברים שאולי אזרח מן השורה, אם היה מבקש, לא היה מקבל.
יולי יואל אדלשטיין:
בין היתר, ביקשתי סיור עם כל מיני גורמי ביטחון בלבנון, בלי תקשורת ובלי מלווים.
יולי יואל אדלשטיין:
היה באמת ויכוח, מקצועי מאוד ומעניין מאוד, בין כמה אנשי שירות ביטחון כללי שישבו בחדר, בכירים יחסית, ואנשי צבא בכירים יחסית.
יולי יואל אדלשטיין:
היה ויכוח על סידורי ביטחון.
יולי יואל אדלשטיין:
אבל אפילו בוויכוח מקצועי בחדר, וזו לא מסיבת עיתונאים וזה לא רצון של מישהו לתקוף את "ארבע אמהות", אפילו בוויכוח הזה הדוגמה שעלתה היתה, כשהביא איש שב"כ בכיר דוגמה מאוד טבעית שלו: ומה אם מישהו יעלה על כתפו טיל וייגש ויירה על אוטובוס עם ילדים, חס ושלום?
יולי יואל אדלשטיין:
אני אפילו לא רוצה להוציא את זה מן הפה, אבל זו דוגמה שלצערנו אנחנו כל הזמן נשמע.
יולי יואל אדלשטיין:
מטבע הדברים, זה מביא אותנו שוב לדיון שאת זימנת כאן.
יולי יואל אדלשטיין:
אלה יהיו הדוגמאות, גם אם כולנו מאמינים שזה לא יקרה.
יולי יואל אדלשטיין:
על מנת להדגים או על מנת להמחיש את הסכנה הרובצת, כל הזמן ייתנו את הדוגמאות האלה על פגיעה בילדים.
יולי יואל אדלשטיין:
זו הדוגמה.
יולי יואל אדלשטיין:
אני מאוד מאמין שנצא משם.
יולי יואל אדלשטיין:
כפי שאמרתי, לא שמעתי אפילו על כ"כניקים שרוצים להתנחל שם, אף בר-דעת לא רוצה לכבוש את השטח הזה לנצח.
יולי יואל אדלשטיין:
עם זאת, אני מאמין שנצא משם עם סידורי ביטחון נאותים.
יולי יואל אדלשטיין:
אבל גם אחרי שאמרנו את כל הדברים האלה, אני חושב שאנחנו צריכים לבדוק מה יהיו בדיוק החרדות והמצוקות של כל משפחה נפרדת, כי זו בכל זאת תהיה מציאות חדשה, ובכל זאת כולנו מבינים שזה לא יהיה איזה שלום מן התנ"ך.
יולי יואל אדלשטיין:
זו תהיה מציאות חדשה, לא פשוטה, ונצטרך להתמודד עם זה, ואם נוכל לעשות משהו כוועדה, אולי בשיתוף עם ועדות אחרות כאן בכנסת, אני מאוד אשמח שתמשיכי עם היוזמה הזאת.
יעל דיין:
למרות שאני מסכימה וחשה כמוך, אני חושבת שצריכה לצאת תביעה גם מוועדות הכנסת, אבל בעיקר מהתושבים עצמם: תאמרו לנו אמת, תעשו לנו סקלה של הדברים האפשריים, לרבות הגרוע ביותר, לרבות טיל על אוטובוס.
יעל דיין:
אם טיל יכול לפגוע באוטובוס, אז אנחנו יכולים לדרוש שהאוטובוסים שלוקחים ילדים בהסעות לבית-הספר יהיו מוגנים.
יעל דיין:
יש אי-נוחות גדולה ותהיה אי-נוחות מצד השלטון שמבטיח ביטחון, ויודע שאי-אפשר להבטיח מאה אחוז של ביטחון.
יעל דיין:
האוכלוסייה היא די בוגרת כדי לבוא ולהגיד לה את הדברים.
יעל דיין:
בגבול עזה, בשנים של הפדיון לא היתה גדר, ואחר כך הוכח שגדר זה דבר טוב מאוד ודרך טשטוש ופטרולים וכל הדברים שקשורים לזה.
יעל דיין:
האם מקריית-שמונה או ממלכיה, זה לא משנה לצורך העניין, רוצה לדעת למה עליה לצפות.
יעל דיין:
אנחנו מקווים שהכול יהיה בסדר, אבל אנחנו רוצים לדעת מה הגרוע מכל, ואנחנו רוצים לדעת איך אתם, השלטונות, הצבא וכן הלאה, נערכים לגרוע מכל.
יעל דיין:
אולי צריך דווקא עכשיו, כשיוצאים, שהמקלטים יהיו פרפקט.
יעל דיין:
זה לא שעכשיו אנחנו לא צריכים מקלטים, אולי עכשיו יותר מאי-פעם צריך להגיע לרמה של מיגון אינדיבידואלי של מקלטים, שזו תהיה השקעה גדולה מאוד, והלוואי לשווא.
יעל דיין:
אבל רק תגידו לנו.
יעל דיין:
יש סיכון של חדירות, וודאי שיצטרכו שמירה על היישובים, לפחות לתקופה מסוימת, יש עניין של גדר, יש אלמנטים כאלה ואחרים, אני לא יודעת מה יהיה הסידור לגבי צד"ל, אני מקווה שאלה שיעברו לגור בארץ, מדובר בכמה מאות משפחות, לא ישימו אותם דווקא בקריית-שמונה, אלא רחוק ככל האפשר, כי אם הם לא יכולים להמשיך לחיות בדרום-לבנון, אז הם גם כן יהיו מטרה לחיזבאללה או לצבא לבנון אפילו.
יעל דיין:
אני לא יודעת אם הדברים האלה נאמרו, או אם יש איזה שולחן שסביבו הדברים האלה נאמרים לרמת האוכלוסייה, שהיא לא רק ראשי רשויות.
יוסי כץ:
אני פניתי לרמטכ"ל וביקשתי תשובה לשאלה הבאה: האם צבא ההגנה לישראל נערך לאפשרות של שלום?
יוסי כץ:
משום שכשהסתיימה האינתיפאדה, אלי לפחות פנו אנשים ואמרו שהצבא לא מאורגן לטפל באנשים.
יוסי כץ:
היו רגילים לבצע פעולות קרביות, פעולות מיוחדות, ונוצר מצב שבו אנשים כאלה לפעמים הולכים להיות שכירי חרב במקום אחר ולפעמים נקלעים לבעיות.
יוסי כץ:
שאלתי, האם הצבא נותן דעתו לסוגיה.
יוסי כץ:
הצעתי להקים צוות של פסיכולוגים וכדומה שיטפל בנושא במקרה של נסיגה מלבנון ושלום.
יוסי כץ:
לפני שבוע קיבלתי את תשובתו של חיים ישראלי, מיודענו, והתשובה היתה כך: תודה רבה על מכתבך.
יוסי כץ:
צה"ל בודק את כל האפשרויות.
יוסי כץ:
בלי שום פירוט אם הוקם צוות או לא הוקם.
יוסי כץ:
נכתב שם: תהיה סמוך ובטוח שצה"ל בודק את כל האפשרויות.
יוסי כץ:
אני מציע לא להסתפק בתשובות כאלה, ואני חושב שזה יהיה מצוין אם הוועדה בראשותך תדרוש שיבואו הנה אנשים מהמטכ"ל, אנשים שנוגעים בדבר, וייתנו תשובות איך נערכים.
יוסי כץ:
אני כתבתי לו שזו עזות מצח ויומרנות לכתוב "צה"ל ערוך לכל האפשרויות".
יוסי כץ:
אני לא הייתי כותב מכתב כזה.
יוסי כץ:
אי-אפשר לתת תשובה כל כך כוללנית "כל האפשרויות", ולא לפרט.
יוסי כץ:
אני חושב שחברי כנסת זכאים לקבל תשובות קונקרטיות.
יעל דיין:
אנחנו נמשיך בסבב.
ארמל ליימן:
אני מנהלת יחידה לקידום מעמד האישה במועצה האזורית גליל-עליון.
ארמל ליימן:
אני כאן לאחר שיחה עם זהרה ענתבי.
ארמל ליימן:
למרות שלא הייתי בארגון "ארבע אמהות", אבל מבחינה פוליטית הייתי מאוד מזוהה עם "ארבע אמהות".
ארמל ליימן:
מבחינתי, ברגע שיש אמירה "יציאה מלבנון", תנועת "ארבע אמהות" צריכה אולי להמשיך אתנו או לעזור לנו לעזור לאוכלוסייה שלנו בקטע של היציאה, לבד מלתמוך באהוד ברק בנושא הזה.
ארמל ליימן:
גם בקו-העימות יש אנשים שתומכים בזה ומחכים לזה ושמחים עם זה, לדעתי תם הסיפור הזה.
ארמל ליימן:
אני עובדת במועצה האזורית גליל-עליון ואני יודעת מה קורה, ואני יודעת שראשי מועצות וערים של קו-העימות נפגשו, לא רק עם ועדת הפנים, אלא עם עוד כל מיני גורמים, ביום שישי הם דיברו עם אהוד ברק בנושא הזה.
ארמל ליימן:
אני חושבת שיש קריאה מקו-העימות לדעת מה קורה, ולהכין את האוכלוסייה.
ארמל ליימן:
גם אצלנו וגם במקומות אחרים, אני מתארת לעצמי שגם בקריית-שמונה, יש תוכניות מגרה, מה עושים במקרה של יציאה מלבנון.
ארמל ליימן:
אנחנו ציפינו למה שהולך לקרות, אנחנו יודעים שהולך לקרות דבר כזה, וחשבנו איך אנחנו צריכים להתארגן.
ארמל ליימן:
זהרה ענתבי דיברה על ערפל, וזו הבעיה הקשה ביותר, כי במצב של ערפל, אי-אפשר להתארגן, והקושי הרבה יותר גדול מאשר כשנופלות קטיושות.
ארמל ליימן:
כשהולכות ליפול עלינו קטיושות, אנחנו יודעים בדיוק מה אנחנו עושים במצב כזה, אנחנו יודעים שאנחנו יורדים למקלטים, או הולכים לעשות דברים אחרים, אבל כבר יש לנו הרגל של חיים.
ארמל ליימן:
הרגל של חיים בקיבוצים, הרגל שונה של חיים במושבים, וכמובן שבקריית-שמונה ההרגל הרבה יותר קשה, אבל יש הרגל של חיים.
ארמל ליימן:
פתאום אנחנו הולכים לקראת אי-ודאות, ואני עובדת סוציאלית במרכז לבריאות הנפש, ואני מכירה את המצוקות של האוכלוסייה.
ארמל ליימן:
מולי להד ידבר, יסביר את זה יותר טוב, כי הוא יותר מקצועי ממני בנושא הזה.
ארמל ליימן:
הנושא של אי-הוודאות הוא הנושא הקשה ביותר.
ארמל ליימן:
אני רוצה לחזור לקיבוצים.
ארמל ליימן:
הקיבוצים והאנשים בקיבוצים עוברים כרגע משבר.
ארמל ליימן:
זו אומנם אוכלוסייה חזקה, אבל יש הפרטות, שכר דיפרנציאלי ושינוי של תפיסת חיים, שגורמים לאנשים להיות במצוקה.
ארמל ליימן:
מצוקה של שינוי כזה ושינוי נוסף, זה יכול להיות מאוד קשה, ואני לא בטוחה שאפשר למדוד אוכלוסייה חזקה מול אוכלוסייה פחות חזקה.
ארמל ליימן:
אני חושבות שהעזרה צריכה להיות עזרה הדדית.
ברוריה שרון:
תושבי קריית-שמונה צריכים היום לעזור לקיבוצים.
ארמל ליימן:
זה לא כך.