GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אסנת ארבל: הצוות ביחידה מתמחה בשימוש במחשב ככלי שיקומי ומשלב טכנולוגיה מעודכנת וידע מדעי על מנת להגיע להתאמה אישית לכל מטופל, כשהדגש הוא על התאמה אישית.
אסנת ארבל: כל ילד שונה במטרות, בצרכים וביכולות שלו.
אסנת ארבל: ההתאמה האישית כוללת התייחסות לחומרת מחשב, לתוכנת המחשב ולסביבת העבודה – זאת מתוך התייחסות לסביבה התרבותית ממנה מגיע הילד, למטרות העבודה שהן המשמעותיות ביותר עבורו, וכמובן לדמויות שילוו אותו ביישום התוכנית.
אסנת ארבל: כאנשי מקצוע, יש לנו לפעמים מטרות שנראות לנו חשובות, אבל אנחנו זוכרות כמה חשוב לדעת מה חשוב לילד ומה חשוב למשפחתו, ולנסות לתת מענה קודם כל לצרכים הללו.
אסנת ארבל: דברנו על כמה דברים חשובים – חומרת מחשב, תוכנת מחשב וסביבת העבודה.
אסנת ארבל: בנושא חומרת מחשב יש התייחסות לאביזרים הבסיסיים, כמו: מקלדות, עכברים או מתגים.
אסנת ארבל: הבאתי כמה דוגמאות: זוהי מקלדת עם מקשים גדולים לילד לקוי למידה, שאינו מסתדר עם כתיבה ידנית.
אסנת ארבל: הוא הגיע אלינו בכיתה ה', אחרי חמש שנים של חוויות מאוד מתסכלות בכתיבה – זהו תחום שבו הוא התקשה מאוד.
אסנת ארבל: בעזרת המעבר לכתיבה במחשב הוא מתקדם לאט לאט, וכותב יותר.
אסנת ארבל: המקלדת שהותאמה לו היא מקלדת עם מקשים גדולים, שמאפשרת לו לראות את האותיות בקלות רבה יותר.
אסנת ארבל: דוגמה נוספת היא מקלדת וירטואלית שנמצאת על גבי המסך ומתאימה לילדים שאינם מסוגלים כלל להפעיל מקלדת.
אסנת ארבל: בעזרת עכבר הם מסמנים את האותיות שאותם הם רוצים לכתוב.
אסנת ארבל: בתמונה אנחנו רואים ילד שגולש באינטרנט בעזרת המקלדת הזו.
אסנת ארבל: תחום נוסף הוא עכברים.
אסנת ארבל: קיים מגוון רחב מאוד של עכברים, שמאפשר נגישות לילדים עם צרכים שונים.
אסנת ארבל: כך למשל, הילד בתמונה לא הצליח לקשר בין תנועת היד על השולחן לשינוי בסמן שעל המסך.
אסנת ארבל: העכבר שהותאם לו הוא עכבר שמזיז את הסמן באופן ישיר, ובאופן זה הוא הצליח להפעיל את המחשב.
אסנת ארבל: עכבר מסוג נוסף הוא עכבר קטן שהותאם לילד עם מיגבלה מוטורית שנעדר את טווח התנועה הרגיל שנדרש בשימוש בעכבר רגיל.
אסנת ארבל: העכבר המותאם, הממוקמם באותו מקום, דורש טווח תנועה קטן מאוד ואיפשר לו להתנסות במחשב.
אסנת ארבל: תחום נוסף בחומרת המחשב הוא מתגים.
אסנת ארבל: בתמונה הימנית אנחנו רואים בחורה שמפעילה שני מתגים בעזרת הידיים.
אסנת ארבל: בתמונה השמאלית אנחנו רואים ילד שמפעיל שני מתגים המונחים בצידי הראש.
אסנת ארבל: זהו ילד משותק, שבעזרת תנועות הראש יכול להתנסות בעבודה במחשב.
אסנת ארבל: מעבר לחומרה, יש חשיבות רבה כמובן להתאמת תוכנת המחשב.
אסנת ארבל: יש תוכנות למידה ופיתוח של מיומנויות חשיבה – מגוון עצום מאוד שקיים בשוק בשפות שונות וברמות שונות, שמתאים לכל ילד בהתאם לרמה וליכולת שלו.
אסנת ארבל: בעבודה אנחנו תמיד מהלכים על חבל דק: מצד אחד אנחנו רוצים לקדם את הילד הלאה, מעבר ליכולתו הנוכחית; מצד שני אנחנו מחפשים כל הזמן את החוויה המחזקת, את חוויית ההצלחה העצמאית.
אסנת ארבל: אנחנו מחפשים את התוכנה שתתן לו את שני המענים הללו בו זמנית.
אסנת ארבל: מעבר לכך, יש תוכנות שמתאימות לאוכלוסיות ספציפיות יותר, כמו תוכנות להגדלת טקסט ותוכנות קוליות, המתאימות לילדים עוורים או לילדים כבדי ראייה.
אסנת ארבל: תחום נוסף הוא תוכנות תקשורת – וגב' ג'ודי ויין תפרט על כך בהמשך.
אסנת ארבל: חומרה ותוכנה הם שני דברים חשובים, אבל סביבת העבודה איננה חשובה פחות.
אסנת ארבל: אנחנו מדברים כאן על התאמת ריהוט ועמדת העבודה, ועל שימוש באביזרים אגרונומיים.
אסנת ארבל: בתמונה שלפנינו אנחנו רואים בחור שהגיע אלינו בעקבות תאונת דרכים כשהוא משותק בכל חלקי גופו.
אסנת ארבל: הוא נפגע בעמוד השדרה, והמחשב היה כלי מרכזי מאוד בשיקומו.
אסנת ארבל: בעזרת תנועות הסנטר הוא הצליח להפעיל עכבר שחובר באמצעות זרוע לכסאו.
אסנת ארבל: היה חשוב מאוד למצוא לו עמדת עבודה שתתנייד יחד אתו, דווקא משום שהמחשב הפך לכלי כל כך מרכזי בחייו אחרי התאונה.
אסנת ארבל: לכן בנינו לו מעין עמדה שהתניידה לכל מקום ביחד עם הכסא שלו.
אסנת ארבל: קיימת חשיבות מירבית להתאמה אישית של תוכנית העבודה במחשב: היא מאפשרת התייחסות לצרכים של כל ילד ולסביבתו; היא מונעת תסכולים ומכוונת לחוויות של הצלחה ועצמאות; היא חוסכת משאבים.
אסנת ארבל: החיסכון במשאבים נובע מהעובדה שההורים יודעים בדיוק מה לקנות, ולא מתנסים בקניית אביזרים שונים שלא מתאימים בהכרח לילד.
אסנת ארבל: היא חוסכת משאבים גם משום שבעזרת התנסות במחשב הילד יכול להיות עצמאי יותר – למשל, לכתוב לבד ולוותר על סייע שיישב לידו בכיתה ויכתוב עבורו.
אסנת ארבל: לעבודה במחשב בקרב ילדים עם צרכים מיוחדים שלושה שלבים מרכזיים: (א) הערכה מקצועית שמתייחסת לכל ההיבטים שהזכרתי קודם; (ב) רכישת אביזרים מתאימים בשילוב בניית עמדת עבודה מותאמת ובחירת דמות מלווה – לא תמיד ההורים הם המלווים את הילד בהתנסות במחשב.
אסנת ארבל: לפעמים הם עסוקים מאוד או חסרי התמצאות בסיסית בעבודה במחשב, ואינם מסוגלים לתת את המענה הזה.
אסנת ארבל: לפעמים, חשוב לבחור דמות נוספת שתלווה את הילד בלמידה הזאת; (ג) חשוב מאוד ללוות את העבודה בתוכנית הדרכה ותמיכה לילד, למשפחה ולצוות החינוכי – כדי לקדם את המטרות כל הזמן ולהתקדם בהתאם ליכולות הילד ולביצועיו, ובעיקר כדי לדאוג לכך שהאביזרים שנקנים לא יישארו בקופסה בבית, אלא יהיה יישום מלא של התוכנית.
אסנת ארבל: קצת מידע לגבי ילדים עם צרכים מיוחדים בישראל: מחקר שנערך בשנת 2000 מצא שכמעט 8% מהילדים הם בעלי צרכים מיוחדים.
אסנת ארבל: חילקו את הילדים לחמישה תחומים: (1) ילדים עם בעיות בתחום הלימודים והרגשי-התנהגותי; (2) ילדים עם מחלות, כמו סרטן או דיאליזה; (3) ילדים עם בעיות חושיות, כמו: עוורים, חרשים או כבדי ראייה ושמיעה; (4) ילדים עם נכויות פיזיות – ילדים עם שיתוק מוחין וילדים עם ניוון שרירים; (5) ילדים עם פיגור קל, קשה ובינוני.
אסנת ארבל: ילדים עם צרכים מיוחדים בישראל מקבלים מגוון שירותים מכל הגופים המוזכרים כאן – משרד החינוך, הבריאות, הרווחה, קופות החולים, הרשויות המקומיות ועמותות וגופים וולנטרים רבים.
אסנת ארבל: לגבי המענה הניתן היום בתחום המיחשוב: על פי החוק, המדינה מחוייבת לספק לתלמידים בעלי צרכים מיוחדים שירותים נלווים, ביניהם עזרים מסייעים – כך נאמר בחוק החינוך המיוחד.
אסנת ארבל: אנחנו סבורות שעזרים מסייעים בהחלט צריכים לכלול בתוכם את כל הקשור להתאמת סביבת מחשב.
אסנת ארבל: למרות זאת, אין כיום שקיפות של המידע.
אסנת ארבל: משפחות רבות לא יודעות מה מגיע להם ולמי לפנות.
אסנת ארבל: אין תקשורת בין הגורמים השונים העוסקים בתחום, וילדים רבים נשארים ללא מענה בתחום המחשבים, שכולל את כל השלבים שצויינו: הערכה מקצועית, רכישת ציוד מותאם ובניית תוכנית הדרכה ותמיכה.
אסנת ארבל: אנחנו חושבות שיש הרבה מה לקדם בתחום הזה, ונשמח להיות חלק מצוות רב-מקצועי שיקבע את הקריטריונים ואת תהליך העבודה בו יתאפשר ליותר ילדים בעלי צרכים מיוחדים להתנסות בעבודה עצמאית ומקדמת במחשב.
אסנת ארבל: אנו סבורות שתהליך כזה ישפר את איכות חייהם של הילדים ושל משפחותיהם ויקדם אותם כך שהם יוכלו להיות אזרחים תורמים ויצירתיים, הלוקחים חלק פעיל בחיי הקהילה והחברה.
אסנת ארבל: תודה.
מיכאל מלכיאור: האם תוכלי לתאר בקצרה מקרה נוסף דוגמת אותו בחור, שנפגע בתאונת דרכים ונעזר בעמדת המיחשוב שנבנתה סביבו בתהליך השיקום?
נסים דהן: ברשותך, שאלה נוספת בהמשך לשאלתו של היושב ראש: ציינת כאן את חוק חינוך מיוחד, שצריך לתת מענה לתלמידים בגיל חינוך.
נסים דהן: לפי התמונה, אני מתאר לעצמי שהבחור שעבר תאונת דרכים, אותו הבאת כדוגמה, כבר מעל גיל חינוך.
נסים דהן: מי צריך לשאת בהוצאות הכרוכות במתן פתרונות לנגישות למחשבים?
נסים דהן: אני הרי מתאר לעצמי שלא כל המשפחות מסוגלות לתת לילדים ולבני המשפחה את הפתרונות האלה, כי על אף שציינת שהם חוסכים כסף, עדיין מדובר בפתרונות יקרים מאוד.
נסים דהן: האם חברת הביטוח, למשל, שביטחה את הבחור נגד תאונות דרכים מממנת עזרים כאלה?
אסנת ארבל: לגבי ילדים נפגעי תאונות דרכים – בדרך כלל כן.
אסנת ארבל: חברות הביטוח מממנות באופן מלא.
אסנת ארבל: אני לא נציגת הביטוח, אבל גם לגבי מבוגרים נפגעי תאונות דרכים, חברות הביטוח מממנות את זה – באופן חלקי או מלא – פעמים רבות בעזרת המלצה מקצועית שניתנת באלי"ן.
נסים דהן: ולדברייך, משרד החינוך אמור לפתור את הבעיה לגבי ילדים?
אסנת ארבל: כן.
אסנת ארבל: אני רוצה להוסיף שזוהי הסיבה לכך שהגענו לכאן.
אסנת ארבל: הרבה פעמים אנחנו מרגישים שרק בעלי יכולת מגיעים אלינו, כי רק הם יכולים לשאת בהוצאה של ההערכה והקנייה.
נסים דהן: מי שאיננו בעל יכולת לא יכול להגיע לעזרים הללו כי משרד החינוך לא מממן לכאורה.
נסים דהן: זוהי אחת הבעיות אתן נצטרך להתמודד בוועדה.
נסים דהן: האם נמצא כאן נציג משרד החינוך?
נסים דהן: אני מתאר לעצמי שיש לך תשובות לשאלות.
אסנת ארבל: ברשותך, אני רוצה להוסיף לגבי השאלה ששאלת.
אסנת ארבל: צריך באמת להבין שלמחשב יש הרבה פונקציות.
אסנת ארבל: לדוגמה, ילד נכה שמגיע לבית החולים מנותק מהסביבה הטבעית שלו – החברתית והמשפחתית.
אסנת ארבל: בעזרת פיתוחים שונים, אנחנו מקשרים אותו – בהתכתבות יומיומית עם חברים דרך המחשב או בצפייה באמצעות תוכנת ה-netmeeting במשפחה שלו, תוך ניצול תקשורת שמאפשרת לו להיות ממש חלק מחיי הבית.
אסנת ארבל: מעבר לכך, ילדים רבים נפגעים גם מבחינת יכולות קוגניטיביות, ובמקרה הזה המחשב הופך כלי מרכזי בשיקום הקוגניטיבי – כלי שיכול לשרת אותם גם אחר כך.
נסים דהן: מלבד זאת קיימות היום הרבה טכנולוגיות שיכולות לחבר את כל מערך השימוש בבית, כבית, אל המחשב.
נסים דהן: אדם מוגבל שמחובר נכון למחשב ולטכנולוגיה המתאימה יכול להפעיל את מכונת הכביסה ואת המקרר בהינד עפעף.
אסנת ארבל: בעבר, הנכה באמת היה מרותק למיטה באופן פסיבי.
אסנת ארבל: היום, החיבור למחשב הופך אותו לאדם פעיל ואקטיבי.
אסנת ארבל: אולי זוהי היחודיות של הכלי הזה.
נסים דהן: האם הביטוח הלאומי מודע לטכנולוגיות החדשות?
נסים דהן: האם בכל הסיוע שהביטוח הלאומי מעניק לנכים הוא לוקח בחשבון גם שיקום על ידי מחשב?
אסנת ארבל: אינני נציגת הביטוח הלאומי, אבל למיטב ידיעתי הביטוח הלאומי נותן יותר מענה לאנשים מבוגרים, ופחות לילדים – בעיקר פחות לילדים ברמה הפרטית.
אסנת ארבל: יש הרבה יותר מענה ברמה של מוסדות ומרכזים.
יואב קריים: ביטוח לאומי עוזר במקרים מאוד נדירים, כאשר האדם זכאי לשיקום מקצועי שמשמעו לימודים אקדמיים.
יואב קריים: כאשר לא מדובר בלימודים אקדמיים, הוא לא מסייע בדברים הללו.
מיכאל מלכיאור: הדובר הוא יואב קריים, שהיה קצת מחוץ לתמונה כי לא עדכנו כאן את המכשירים המאוד-מסובכים כדי לאפשר לו לשבת מסביב לשולחן.
מיכאל מלכיאור: בישיבה הקודמת של ועדת המדע היתה פנייה למנכ"ל הביטוח הלאומי פרופ' יוחנן שטסמן בנושא המבוגרים.
מיכאל מלכיאור: בישיבה הזאת אנחנו מטפלים אך ורק בנושא הילדים, וברור שהחסר הוא גדול.
מיכאל מלכיאור: בהמשך, אחרי המצגות, נראה על מה נוכל להמליץ כדי לשפר את המצב.
מיכאל מלכיאור: אנחנו רוצים לשמוע את ד"ר ג'ודי ויין, קלינאית תקשורת ממרכז משעול לתקשורת תומכת וטכנולוגיה שיקומית.
ג'ודי ויין: האם אוכל להתחיל בעוד כמה רגעים?
ג'ודי ויין: אהיה מוכנה תוך זמן קצר.
מיכאל מלכיאור: אנחנו כפופים לפלאי הטכנולוגיה.
מיכאל מלכיאור: בינתיים נשמע את מר סמואל, בבקשה.
ראובן סמואל: שמי ראובן סמואל, יו"ר אקי"ם ישראל.
ראובן סמואל: דובר כאן על הוראת הילדים במערכות החינוך.
ראובן סמואל: כחבר הוועדה לטכנולוגיה, אני רוצה להדגיש דבר אחד: אי אפשר לנתק את מערכת החינוך ממה שיקרה לילד בבית.
ראובן סמואל: אם ניתן לו את מחצית השעה או את השעה בבית הספר, ובבית לא יהיה מישהו מההורים או מהמשפחה שיוכל להמשיך ולתרגל איתו את אותה התוכנה בבית – כאילו לא עשינו דבר.
ראובן סמואל: צריך לזכור שהדרישות ביחס ליכולות של האנשים הללו לזכור ולתרגל, הן הרבה יותר גבוהות.
ראובן סמואל: לכן, אם לא ניקח את כל המערכת כקומפלקס שלם, שבו אנחנו נותנים לו את מה שאנחנו רוצים לתת לו במערך החינוך, ובמקביל את הגיבוי להמשך גם בביתו – אנחנו עשויים לפספס.
ראובן סמואל: נשקיע המון כסף ונקבל בסופו של דבר תמורה קטנה מאוד.
ראובן סמואל: לכן, בכל המערכת הזו צריך גם לקחת בחשבון מה קורה בכל מערך הלימודים.
מיכאל מלכיאור: אגב, זה נכון לגבי כל מה שקורה במערכת החינוך, אבל קל וחומר כשמדובר בילדים עם צרכים מיוחדים.
ג'ודי ויין: שמי ג'ודי ויין.
ג'ודי ויין: בוקר טוב לכולם, ותודה על ההזמנה.
ג'ודי ויין: אני עובדת במרכז משעול – מרכז לתקשורת תומכת בטכנולוגיה שיקומית.
ג'ודי ויין: אני עובדת עם צוות רב מקצועי – אנו שלוש מרפאות בעיסוק ושתי קלינאיות תקשורת.
ג'ודי ויין: מרכז משעול מוקם בבית החולים שערי צדק בירושלים.
ג'ודי ויין: אנחנו עמותה עצמאית בתוך שערי צדק, ויש לנו סניף נוסף בבית נון בקרית אונו.
ג'ודי ויין: כשאחנו מדברים על תקשורת תומכת וחליפית, אנחנו מתייחסים לתחום שמתייחס לכל צורת תקשורת נוספת, התומכת או מחליפה דיבור וכתיבה אצל אוכלוסיה בעלת קשיים בתחומים אלו.
ג'ודי ויין: אסנת דיברה יותר על תחום הכתיבה, אני אזכיר אותו בקצרה אבל אתמקד בעיקר בדיבור.
ג'ודי ויין: בשקופית שלפני
ג'ודי ויין: כם מוצג פילוח חלקי של הילדים הזקוקים לתקשורת תומכת וחליפית – תת"ח: אחוז מסויים של ילדים עם שיתוק מוחין; ילדים עם איחור קוגניטיבי; פיגור; אוטיזם; אפרקסיה התפתחותית של הדיבור; בעיות חמורות בתחום השפה; חרשות; פגיעות ראש; גידולים במוח, ועוד.
ג'ודי ויין: מדובר בחלק מכל אוכלוסיה, וזוהי אחת הבעיות שלנו בתחום זה.
ג'ודי ויין: לא כל ילד עם שיתוק מוחין זקוק לתקשורת תומכת, אבל חלק ניכר מהילדים האלה זקוקים לאיזושהי התערבות בתחום זה, בעקבות הקשיים החמורים בתחום הדיבור.
ג'ודי ויין: מחקרים בעולם מצביעים על כך שמתוך 1,000 אנשים, 8 עד 12 זקוקים להתערבות בתת"ח בצורה חלקית כתוצאה ממחלה או מצב זמני כלשהו – כולל מבוגרים.
ג'ודי ויין: יש ילדים שמתחילים עם זה ומתקדמים בתחום הדיבור.
ג'ודי ויין: אנחנו אף פעם לא נותנים תקשורת תומכת ואומרים: הילד הזה לא ידבר, ולכן נותנים משהו חלופי.
ג'ודי ויין: אנחנו מדברים על התוספת, על היכולת לתת איכות חיים, יכולת אינטראקטיבית ויכולת תקשורת תוך כדי העבודה על הדיבור.
ג'ודי ויין: חלק מהמטופלים אכן יתפתחו בתחום הדיבור ולא יזדקקו לכך יותר.
ג'ודי ויין: אצל אחרים, לעומת זאת, זה יהיה לכל החיים.
ג'ודי ויין: לפני שש שנים ערכנו סקר ראשוני מאוד בבתי ספר לחינוך מיוחד בישראל בהם לומדים ילדים עם ליקויים רב נכותיים – פיגור בינוני וקשה וילדים עם שיתוק מוחין.
ג'ודי ויין: הסקר נערך בסקטור היהודי בלבד, ולא כלל את הסקטור הערבי.
ג'ודי ויין: הסקר כלל 120 מסגרות, ומתוך 4,000 הילדים שהשתתפו בו נמצאו 1,180 ילדים עם ליקויים חמורים בתקשורת שהיו זקוקים להתערבות כלשהי בתחום התקשורת.
ג'ודי ויין: כאמור, סוג ההתערבות תלוי מאוד בסוג הליקוי.
ג'ודי ויין: כשאנחנו מדברים על תקשורת תומכת וחליפית, אנחנו מדברים על לוחות תקשורת, מכשירים לפלט קולי – vocas ומחשב.
ג'ודי ויין: ישבתי בחדר הזה לפני כחודשיים בדיון של ועדת הרווחה, ודיברנו על לוחות תקשורת.
ג'ודי ויין: לוחות תקשורת מוגדרים על ידנו כ-low tech.
ג'ודי ויין: כשאנחנו מדברים על מכשירים לפלט קולי – vocas – אנחנו מדברים על מכשירים מסוגים שונים שמיועדים לתקשורת מדוברת.
ג'ודי ויין: אני רוצה להראות לכם סרטון קצר על הילדה הזאת.
ג'ודי ויין: בערב הקודם הילדה הכינה מסר עם אמא שלה על כך שהן היו בחתונה.
ג'ודי ויין: בעזרת המכשיר היא מספרת על החוויות שלה באותו ערב.
ג'ודי ויין: הקלינאית שיושבת איתה שואלת אותה מה היא עשתה.
ג'ודי ויין: והילדה אומרת: את יודעת, הלכנו לחתונה.
ג'ודי ויין: הקלינאית אומרת: איזה יופי! יש כאן משהו מאוד אינטראקטיבי כאשר מדובר בילדה שלא יכולה לבוא לגן ולספר את זה.
ג'ודי ויין: היא יכולה להכין את המסר עם האמא – ובקטעים נפרדים – כך שיש אינטראקציה.
ג'ודי ויין: לא מדובר בסתם הקלטה שהאם הקליטה, והילדה לוחצת פעם אחת ומשמיעה אותו.
ג'ודי ויין: היא מספרת את הסיפור שלה – את כל המסרים שהיא הכינה עם אמא שלה בעזרת לוח התקשורת שלה.
ג'ודי ויין: יש כאן משהו מאוד תקשורתי ואינטראקטיבי, שנותן מענה ויכולת לילדה אינטלגנטית תקשורתית שלא יכולה לדבר.
ג'ודי ויין: זוהי דוגמה לאחד המכשירים שפועל עם רצף של מסרים.
ג'ודי ויין: בתמונה הבאה אנחנו רואים ילדה עם פיגור בינוני מאוד אינטראקטיבית, שנעזרת במכשיר עם ארבעה מסרים.
ג'ודי ויין: יושבת איתה מתנדבת בת פר"ח, שבעצם מפעילה אותה.
ג'ודי ויין: היא אומרת: אני רוצה לשגע אותה.
ג'ודי ויין: ואז היא אומרת לה: תקפצי לי, תשירי לי, תסתובבי – ובצורה כזו יש אינטראקציה ביניהן.
ג'ודי ויין: זהו בחור ששמו דניאל.
ג'ודי ויין: היום הוא מעל 21, והוא עם פיגור בינוני ושיתוק מוחין.
ג'ודי ויין: הוא נעזר במכשיר שבאמצעותו מקליטים את המסרים בשבילו.
ג'ודי ויין: אנחנו רואים בתמונה ערב התרמה לאגודת אייזק ישראל, ארגון שבו אני מכהנת כיושב הראש.
ג'ודי ויין: במקרה, המנחה היה אותו מנחה שנמצא איתנו היום – דן כנר.
ג'ודי ויין: דרך הפלט הקולי, דניאל מברך את כל האנשים שהגיעו ומקבל אותם.
ג'ודי ויין: בכל המכשירים הללו נעשה שימוש בדיבור דיגיטלי – דיבור מוקלט מראש.
ג'ודי ויין: דרך נוספת באמצעותה אפשר לדבר היא דרך המחשב.
ג'ודי ויין: בתוך המחשב יש את דיבור סינטטי – זהו דיבור שמוכן בהתאם לשפה מסויימת.
ג'ודי ויין: האדם המוכר ביותר בעולם שמנצל את הטכניקה הזאת לצורך תקשורת הוא פרופ' סטיבן הוקינג מאנגליה.
ג'ודי ויין: בתמונה הבאה אנחנו רואים בחור יהודי שנולד ברוסיה וגר עכשיו בארצות הברית.
ג'ודי ויין: הוא נושא נאום בכנס בינלאומי בעזרת פלט קולי סינטטי, דרך המחשב.
ג'ודי ויין: אנחנו רואים על המסך שיר שכתב בחור בן 18.
ג'ודי ויין: זהו בחור שלא מדבר, אלא כותב במחשב ומשתמש בתקשורת תומכת.
ג'ודי ויין: הוא כתב את השיר הזה, ואם הייתי יכולה הייתי משמיעה לכם את זה דרך המחשב עם דיבור סינטטי בעברית – זהו פיתוח חדשני ביותר בארץ.
ג'ודי ויין: זה מאוד מרשים, ויוצר הבדל גדול מאוד באיכות החיים של האוכלוסיות הללו, כי זה כן נותן מענה.
ג'ודי ויין: הוא יכול לכתוב מה שהוא רוצה, ולהגיד את זה בקול.
ג'ודי ויין: זה מונע את הצורך להקליט מראש את המסרים, מצב שבו אנחנו מוגבלים יותר.
ג'ודי ויין: ב"עזר מציון" יש ספריית השאלה של מכשירי פלט קולי, והיום הם גם מכניסים מחשבים עם דיבור סינטטי.
ג'ודי ויין: לפנינו פילוח ההשאלות בספריית ההשאלה של עזר מציון בשבע השנים האחרונות, לא כולל השנה האחרונה.
ג'ודי ויין: היו 1,309 השאלות – אם היו להם יותר מכשירים מספר ההשאלות היה יכול להיות גבוה בהרבה.
נסים דהן: איך הם מגיעים לכלל האוכלוסיה?
ג'ודי ויין: דרך המלצות של קלינאיות תקשורת שעובדות בתחום וממליצות על מכשיר ספציפי.
נסים דהן: וכולם צריכים להגיע לבני ברק?
נסים דהן: גם מי שגר בקרית שמונה?
ג'ודי ויין: כן.
ג'ודי ויין: בגלל שמדובר בציוד יקר מאוד.
נסים דהן: האם אין אפשרות להנגיש אותו למספר אזורים – כמו דימונה?
ג'ודי ויין: את זה צריך לשאול את עזר מציון, אני לא מייצגת אותם.
ג'ודי ויין: עם זאת, אני יושבת בוועדת ההיגוי ואני יודעת שהם באמת מנסים לבוא לקראת המשפחות.
ג'ודי ויין: לפעמים שולחים את המכשירים במשלוח – רק צריך לדעת שיש שם מישהו שיוכל להדריך את המשפחה בהפעלת המכשיר.
מיכאל מלכיאור: כמה זמן בממוצע המכשיר נמצא אצל ילד?
ג'ודי ויין: בספריית ההשאלה אפשר להשאיל את המכשיר ל-3 חודשים, עם אפשרות ל-3 עד 6 חודשים נוספים.
ג'ודי ויין: המטרה באותם 6 חודשים היא לאפשר התנסות לילד ולמשפחה, ולתת למשפחה להבין את משמעותה של תקשורת לילד שלה.
ג'ודי ויין: בנוסף, היא מאפשרת לבדוק האם זהו המכשיר המתאים לילד.
ג'ודי ויין: אני מפנה לשם הרבה ילדים ולכן יודעת מהיכרות אישית, שפעמים רבות ההתקדמות של הילד ביכולותיו מתפתחת עם השימוש במכשיר.
ג'ודי ויין: באופן זה אפשר להשאיל לו מכשיר נוסף ל-6 חודשים נוספים, וכן הלאה.
ג'ודי ויין: אם כן, יש ילדים שייהנו במשך שנתיים מהמכשירים של עזר מציון הניתנים להם בהשאלה – עד שיש צורך לרכוש אותם, ואז כבר יודעים מה הילד צריך.
ג'ודי ויין: צריך לזכור שכל הילדים מתנסים תחילה במכשירים הללו בתוך המסגרת החינוכית, כדי שנדע על מה להמליץ.
ג'ודי ויין: לא מדובר בהתנסות חדשה.
ג'ודי ויין: אחרי שהוא כבר למד את התחום, מתבצעת הרכישה.
ג'ודי ויין: הבעיה היום היא שיש הרבה מכשור במסגרות החינוך המיוחד, אבל לרוב אסור לקחת אותו הביתה.
ג'ודי ויין: חלק נכבד מהמכשור שייך למסגרת החינוכית, ובצדק או שלא בצדק – כי מנקודת המבט של הצרכן אני רואה את זה כמדיניות לא נכונה – אי אפשר לקחת את המכשור הביתה.
מיכאל מלכיאור: זה מתקשר לדברים שאדוני אמר קודם, לפיהם אם אין את המכשור בבית עשינו רק חצי עבודה.
ראובן סמואל: כבודו, יש לי הרגשה שאנחנו מציירים כאן תמונה מאוד וורודה באופן מאוד מעוות.
ראובן סמואל: כדאי שנכיר את המציאות, אדוני.
ראובן סמואל: לילד רגיל במדינת ישראל יש כיתת מחשבים בבית ספר – כיתה שלמה מלאה במחשבים.
ראובן סמואל: הוא עובד על זה חופשי, כמה שהוא רוצה.
ראובן סמואל: אחר הצהריים יש לו במתנ"ס חדר מחשבים.
ראובן סמואל: בנוסף, כל ראש עיר מתגאה היום בכל עיר מתקדמת ב"מרכז המחשבים" שיש לו.
ראובן סמואל: אני מדבר כל הזמן על ילד רגיל.
ראובן סמואל: בנוסף, עמותת תפוח מפעילה במדינת ישראל 20 אלף מחשבים – לא 1,309 מחשבים, אלא 20 אלף.
ראובן סמואל: ועדיין, הפער הדיגיטלי לגבי אנשים רגילים די גדול במדינת ישראל.
ראובן סמואל: אנחנו מדברים עכשיו על אנשים שהם קשיי תקשורת בצורה מדהימה.
מיכאל מלכיאור: אדוני, אנחנו נגיע אליך.
מיכאל מלכיאור: אותם 1,300 מחשבים של עזר מציון הם דבר נהדר, אבל כמובן שזהו מאגר שהצטבר במשך השנים.
מיכאל מלכיאור: הכל ברור, אבל אנחנו רוצים להבין תחילה למה זה כל כך חשוב.
מיכאל מלכיאור: אחר כך נוכל להגיע לשאלה שלך: למה אין.
נסים דהן: המטרה היא לדעת שיש טכנולוגיות ויש פתרונות.
נסים דהן: אחר כך נדע אלו פתרונות ואלו טכנולוגיות אינן נגישות לציבור – זהו תפקידה של הוועדה.
ג'ודי ויין: מטרתי, בהתאם להזמנה שקיבלתי, היתה הגדרת התחום והצרכים.
יואב קריים: רציתי להגיד שעזר מציון היא עמותה נפלאה שעושה עבודת קודש.
יואב קריים: אבל מדינת ישראל לא צריכה לסמוך על עמותות.
נסים דהן: יואב, מדינת ישראל שסומכת על בתי תמחוי, תצטרך לסמוך על עמותות לצערנו הרב, כי בשביל אוכל כבר הולכים לבתי תמחוי.
נסים דהן: אז כדי לקבל מחשבים, נצטרך ללכת לעמותות.
ג'ודי ויין: כשציינתי את הסקר שנערך בקרב 4,000 ילדים, אמרתי של-36% בקירוב יש צרכים חמורים בתקשורת.
ג'ודי ויין: אני חושבת שזה מראה את הצורך, וברור שהמכשור של עזר מציון לא עונה עליו.
ג'ודי ויין: בדבריי, אני מגדירה את הצורך.
ג'ודי ויין: בסיכום הדברים, אני רוצה לומר שאין מענה ממשלתי לצורך הזה במדינת ישראל – לא למכשור, לא להערכות, לא למתן הדרכה ולא לבניית תוכנית.
ג'ודי ויין: תודה רבה.
מיכאל מלכיאור: נצפה כעת במצגת האחרונה.
מיכאל מלכיאור: גב' אתי להב, מרכזת פרוייקט קו אור – עמותה ללמידה מרחוק לילדים בבתי חולים, בבקשה.
אתי להב: שמי אתי להב, וכאמור אני מרכזת תוכנית קו אור, ועניינה למידה מרחוק לילדים בבתי חולים.
אתי להב: זוהי עמותה עצמאית שפועלת מתוך המכללה לחינוך דוד ילין.
אתי להב: אני אנסה לקצר בדברים, ואתם תראו במצגת מי אנחנו ומה אנחנו עושים.
אתי להב: התוכנית פועלת כבר 10 שנים מתוך המכללה לחינוך דוד ילין.
אתי להב: היא פועלת ב-100 מחלוקת ילדים ב-27 בתי חולים בכל רחבי הארץ.
אתי להב: העמותה מוכרת ונתמכת על ידי משרד החינוך, וממומנת בעיקר מכספי תרומות.
נסים דהן: היא יכולה להגיע גם לכל בית של ילד חולה, כמובן.
אתי להב: לא, את זה עושה עמותת טללים.
אתי להב: אנחנו עובדים רק בבתי חולים בשיתוף טללים.
אתי להב: המטרות שלנו הן לתת לילד פעילות מהנה בזמן שהוא נמצא בבית החולים ולהשלים את הפער הלימודי באמצעות למידה מרחוק.
אתי להב: לילדים שמאושפזים באישפוז ארוך יש לנו אפשרות לתת שיעורים פרטיים אחד-לאחד: מורה מול תלמיד.
אתי להב: בנוסף, אנחנו נותנים שיעורי העשרה לקבוצת ילדים, שמהנים אותם מאוד.
אתי להב: אנחנו רוכשים עבור בתי החולים מחשבים נייחים וניידים – מקינטוש, פי.
אתי להב: סי וציוד נלווה.
אתי להב: יש לנו תפריט עשיר מאוד.
אתי להב: בנוסף לכך אנחנו מפעילים אתר אינטרנט – נדבר עליו בהמשך.
אתי להב: אנחנו מאפשרים לילד שלא להתנתק מידידו האישי – המחשב – שהשאיר בבית.
אתי להב: אנחנו מאפשרים לו קשר עם אנשי החינוך, בין אם אלו הם המורים שלו בבית הספר או מורים שאנחנו מקשרים אליו.
אתי להב: בנוסף, אנחנו נענים לצרכים ולבקשות מיוחדות של ילדים הזקוקים לכך מעבר לתוכנית הרגילה שלנו.
אתי להב: מי מפעיל את התוכנית הזאת?
אתי להב: (א) מורים מתנדבים מהמכללה לחינוך דוד ילין או מרחבי הארץ – אנחנו מגייסים מורים; (ב) סטודנטים – במסגרת תוכנית פרח אור להארכת יום הפעילות.
אתי להב: כיתות הלימוד בבתי החולים מופעלות על ידי מורות של משרד החינוך.
אתי להב: אנחנו מגייסים סטודנטים כדי להאריך את יום הפעילות אחרי שהמורה הולכת, כדי שהכיתות הללו יישארו פתוחות ליותר שעות; (ג) בנות במסגרת שירות לאומי; (ד) נערים במסגרת מחוייבות אישית בבתי ספר תיכוניים.
אתי להב: כמובן שהמפעילות המרכזיות הן המורות והתרפיסטיות בבתי החולים, שמקבלות את ההדרכה מקו אור בכל הקשור לשימוש במחשבים ובתוכנות; (ה) פרחי הוראה ממכללות ואוניברסיטאות.
אתי להב: מה מנחה אותנו?
אתי להב: אנחנו משתדלים לבנות לכל בית חולים ולכל מחלקה את התוכנית המתאימה לה.
אתי להב: אנחנו משתדלים לנייד את המחשבים אל הילדים.
אתי להב: במידה והם לא יכולים להגיע לכיתת הלימוד, או במקרה שהם נמצאים בבידוד, הם מקבלים מחשב נייד אל המיטה.
אתי להב: אנחנו משתדלים להנעים את עבודתו של הילד, כאשר אנחנו משקיעים בסביבה לימודית.
אתי להב: בתמונה אנחנו רואים את הספינה שלנו בבית החולים ביקור חולים.
אתי להב: המחשבים נמצאים בתוכה, הילדים נגשים ונהנים מחדר נעים לעבודה.
אתי להב: כך גם בבתי חולים נוספים – זוהי חללית שמתרוממת, והמחשבים נמצאים בתוכה.
אתי להב: הילדים נהנים מאוד.
אתי להב: צוות העובדים שלנו מורכב כולו מעובדי הוראה.
אתי להב: התפריטים שלנו נבחנים היטב מההיבט החינוכי.
אתי להב: אנחנו מעבירים השתלמויות והדרכה למורים – בתוך בית החולים ובהשתלמויות אזוריות וארציות של כמה ימים מרוכזים פעם בשנה.
אתי להב: אנחנו נותנים את הדעת לנושא רב-הגיליות – מכיון שמורה אחת נמצאת בכיתה שמורכבת מילדים מגיל גן ועד גיל תיכון.
אתי להב: הילדים באים ממגזרים שונים, ואנחנו משתדלים להתחשב ולתת את האפשרות לעבוד בשפות שונות.
אתי להב: התחלופה של הילדים שמאושפזים לאשפוז קצר – ממוצע של 4 ימים – מקשה על המורים, ואנחנו משתדלים לעזור להם.
אתי להב: אנחנו מקיימים קשר עם בית הספר.
אתי להב: ילדים שמאושפזים לאשפוז ארוך מקבלים באתר שלנו פורום אישי.
אתי להב: אנחנו בקשר עם בית הספר, ומלמדים את החברים שלהם ואת המשפחה שלהם להתכתב אתם בפורום האישי.
אתי להב: אנחנו מקיימים קשר עם מוסדות אחרים שפועלים בתוך או מחוץ לבית החולים.
אתי להב: רשת "אורט" תורמת, עמותת טללים מפעילה את הילדים בביתם, ואנחנו בקשר עם העמותות האלה.
אתי להב: ברשותכם, אפסיק את המצגת הזאת ואציג בפניכם את אתר האינטרנט שלנו.
אתי להב: אתר קו אור מחולק לשני חלקים.
אתי להב: האתר החיצוני שמספר לעולם מי אנחנו, והאתר הפנימי שמיועד רק לילדי בתי החולים – כדי להגן עליהם בצ'אטים ובפורומים, שלא יהיו פתוחים לדיבורים שיש בכל אתרי הצ'אטים האחרים.
אתי להב: יש לנו קישורים למשחקים, לתוכנות לימודיות ולמאגרי מידע.
אתי להב: אנחנו מכינים מאגר מידע רפואי שנותן לילדים אפשרות להכיר את הפרוצדורות הרפואיות שאליהם הם עומדים להיחשף במהלך האישפוז שלהם, כמו: הכנות לניתוח, מידע על בדיקות, מידע על מחלות, וכן הלאה.
אתי להב: כאמור, הפריסה שלנו היא ארצית – אנחנו פועלים בכל בתי החולים בארץ.
אתי להב: באתר שלנו יש במה לפעילויות של הילדים ולתוצרים שלהם.
אתי להב: לכל בית חולים יש מיני אתר בתוך האתר שלנו, שמספר מה הילדים עשו, ומציג את התוצרים שלהם.
אתי להב: את ההכנות לפרוצדורות הרפואיות אנחנו עושים בשיתוף עם הצוות החינוכי והרפואי בבית החולים.
אתי להב: כל בית חולים בוחר את תחום ההתמחות המרכזי שלו, ואתו אנחנו מכינים חלק ממאגר המידע.
אתי להב: כאן אנחנו רואים דוגמאות נוספות לעיצוב הסביבה הלימודית: חדר הדיאליזה בבית החולים שערי צדק.
אתי להב: זהו חדר מחשבים בבית החולים הצרפתי בנצרת, אתמול היתה הפתיחה החגיגית שלו.
אתי להב: בנושא למידה מרחוק: מורה יושב אצלנו, והוא מקושר אל הילד באמצעות תוכנות באינטרנט; פורומים: הילדים כותבים באופן קבוע לפורומים; קשרים שנוצרים בין ילדים: אנחנו רואים ילד ערבי ויהודי שנפגשו בבית החולים, והם שומרים על קשר כבר שלוש שנים דרך אתר קו אור.