GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אתי להב: יש משחקים מיוחדים שנכתבו עבור האתר שלנו, והילדים נהנים מהם.
אתי להב: אנחנו מפעילים צ'אט ציורים עם ילדים מבתי חולים בארץ בשיתוף ילדים בעולם.
אתי להב: בכל יום יש לנו שעת צ'אט ציורים.
אתי להב: זהו לוח משותף, שבו הילדים מציירים יחד, ואחר כך זה נצבר למצגת בנושא מסויים.
אתי להב: היו לנו מצגות בנושא מפלצות, סובלנות וסבלנות, וכן הלאה.
אתי להב: כעת אנחנו רואים ציורים משותפים של ילדים ממקומות שונים – בארץ ובחו"ל.
אתי להב: אלו הן הפעילויות שאנחנו עושים עם הילדים.
מיכאל מלכיאור: לגבי המגזר הערבי, האם יש לכם את אותם התוצרים בערבית?
אתי להב: האתר שלנו מתורגם לערבית.
מיכאל מלכיאור: האם אחוז הילדים הערבים המשתתפים זהה לזה היהודי?
אתי להב: יש בתי חולים שיש בהם יותר ילדים ערבים מיהודים.
אתי להב: הם נהנים מאותן פעילויות.
אתי להב: הם יכולים לקבל למידה מרחוק.
אתי להב: יש לנו מורים ערבים שיכולים לתת להם שיעורים.
מיכאל מלכיאור: הדוברת הבאה היא גב' גילה גרטל-חסון, מרכזת קבוצות נגישות מאיגוד האינטרנט הישראלי.
גילה גרטל-חסון: שלום.
גילה גרטל-חסון: אני רוצה לדבר על אספקט אחר שעדיין לא דיברו עליו כאן:
גילה גרטל-חסון: האינטרנט והנגישות שלו לילדים ולאנשים עם צרכים מיוחדים.
גילה גרטל-חסון: בעשור האחרון, האינטרנט תפס מקום מרכזי מאוד בחיי כולנו, בעיקר בחייהם של ילדים ובני נוער שנולדו לעידן של תקשורת באמצעות האינטרנט.
גילה גרטל-חסון: ילד שלא יכול לגלוש היום באינטרנט הוא בעצם ילד שמונתק מההוויה החברתית והתרבותית שבה הוא חי.
גילה גרטל-חסון: מסתבר שכמו בעולם הפיזי, כך בעולם הוירטואלי – יש מחסומים.
גילה גרטל-חסון: כמו שאדם היושב על כסא גלגלים לא יכול להיכנס לבניין אם יש בכניסה שתי מדרגות ואין רמפה – כך אדם שלא יכול להפעיל עכבר לא יכול לגלוש באינטרנט אם האתר שהוא גולש בו לא תומך בעבודה עם מקלדת, למשל.
גילה גרטל-חסון: כשאנחנו מדברים על נגישות אתרי אינטרנט לאנשים עם מוגבלויות, אנחנו מדברים על כמה מישורים, ביניהם היכולת לתפוס.
גילה גרטל-חסון: כך למשל: ילדים עיוורים או ילדים עם לקויות למידה לא יכולים להתמודד עם טקסט כתוב אם אין להם טכנולוגיה שמסייעת להם.
גילה גרטל-חסון: בנוסף, גם כשיש להם את הטכנולוגיה הזאת, אם האתרים לא בנויים בצורה נכונה קשה לאותם ילדים ואנשים לגלוש ולתפוס את המידע המצוי באתרים.
גילה גרטל-חסון: האספקט השני הוא היכולת להפעיל, ונתתי את הדוגמה שהתייחסה לעכבר.
גילה גרטל-חסון: ישנן דוגמאות נוספות.
גילה גרטל-חסון: אספקט נוסף הוא היכולת להבין.
גילה גרטל-חסון: לעולים חדשים, לבני מיעוטים ולאנשים שלא שולטים היטב בשפה – כמו גם לילדים עם לקויות למידה – יש בעיה קשה מאוד להבין את אותם אתרים עמוסים במידע, באנימציות ובפרסומות שיש באינטרנט.
גילה גרטל-חסון: כשאדם עם לקות למידה נכנס לכזה אתר, הוא לא מסוגל להתמודד עם אותה הצפת מידע, ולכן הוא עוזב את זה.
גילה גרטל-חסון: הפן האחרון הוא תחום הטכנולוגיות המסייעות עליהן דיברנו כאן, והיכולת של הטכנולוגיות הללו לעבוד עם הטכנולוגיות האינטרנטיות.
גילה גרטל-חסון: כשאנחנו מדברים על אוכלוסיה של אנשים עם מוגבלויות, אנחנו מדברים על מוגבלויות פיזיות, מוגבלויות קוגניטיביות ובעיות שפה שנובעות מכך שזאת איננה שפת אם.
גילה גרטל-חסון: למרות שזה לא נוגע לנו כרגע בדיון הזה, מדובר גם בקשישים הסובלים ממגוון בעיות פיזיות, ולפעמים אף קוגניטיביות.
גילה גרטל-חסון: אין לנו מספרים מדוייקים, אבל ההערכה היא ש-25%
גילה גרטל-חסון: לפחות מכלל האוכלוסיה בישראל סובל מבעיית נגישות אמיתית לאינטרנט.
גילה גרטל-חסון: השבוע השתתפתי ביום עיון מעניין מאוד שהתקיים באוניברסיטת תל אביב, שעסק באספקטים פסיכולוגיים של האינטרנט ובטיפול פסיכולוגי באינטרנט.
גילה גרטל-חסון: הוזכר שם משהו מעניין מאוד לגבי הממד האנונימי של האינטרנט, אליו אנחנו מתייחסים בדרך כלל כאל פן שלילי.
גילה גרטל-חסון: דווקא בהקשר הנוכחי, ילדים עם מוגבלויות וילדים עם צרכים מיוחדים נתקלים בשורה של סטיגמות בחברתם של ילדים רגילים, וקשה להם לעשות את החיבור החברתי הזה.
גילה גרטל-חסון: דווקא באינטרנט, כמקום אליו אתה בא נקי – אף אחד לא יודע מי אתה ואיך אתה נראה – אתה יכול ליצור קשת יפה מאוד של קשרים חברתיים וקהילתיים.
גילה גרטל-חסון: לכן, האינטרנט חשוב מאוד לילדים עם צרכים מיוחדים.
גילה גרטל-חסון: כדי שאנשים עם מוגבלויות יוכלו לגלוש באינטרנט, צריכים לקרות שני דברים: (1) כותבי האתרים ומפתחי האתרים ייצרו אתרים שמתאימים לאנשים עם מוגבלויות – יש סטנדרטים שמקובלים עולם.
גילה גרטל-חסון: באיגוד האינטרנט הישראלי ובקבוצת המשימה שלו בנושא הנגישות התחלנו לעבוד על תקן ישראלי, שמאמץ את הסטנדרטים המקובלים בעולם ומוסיף עליהם את השכבה שנוגעת לכל נושא העברית – תחום ייחודי שדורש מענה.
גילה גרטל-חסון: תוספת עלות הפיתוח של אתר נגיש מגיעה ל-2% בלבד מתקציב הפיתוח.
גילה גרטל-חסון: אם נשווה את זה למספר שהזכרתי קודם – 25% מהאוכלוסיה המתמודדת עם בעיית נגישות כלשהי לאינטרנט – זה בהחלט משתלם במישור הכלכלי, מעבר למישור המוסרי החשוב.
גילה גרטל-חסון: האספקט השני הוא הטכנולוגיה המסייעת.
גילה גרטל-חסון: בהחלט צריך לעשות מאמץ גדול מאוד כדי שהטכנולוגיה הזאת תעמוד לרשותם של האנשים שצריכים אותה, כדי שהם יוכלו להתחבר.
גילה גרטל-חסון: המאמצים שאנחנו עושים בכיוון הנגשת האינטרנט לאנשים עם מוגבלויות מתבטאים בכמה מישורים: ראשית, במישור ההסברתי והתודעתי.
גילה גרטל-חסון: המאמץ איננו קשה כל כך.
גילה גרטל-חסון: כדי שמפתחים ינגישו את האתרים שלהם הם צריכים בעיקר לדעת ולרצות.
גילה גרטל-חסון: אותם 2% אינם משהו קשה מנשוא.
גילה גרטל-חסון: עם קצת מודעות ובעזרת הידע הרב הקיים בנושא – וזהו צעד נוסף שאנחנו מנסים לפתח – אני חושבת שנוכל לעשות קפיצה גדולה מאוד באתרים הישראליים.
גילה גרטל-חסון: הנושא השני הוא נושא התקינה והחקיקה.
גילה גרטל-חסון: מעבר ליצירת התקן, המדינה צריכה לאמץ אותו.
גילה גרטל-חסון: לא ייתכן שאתרים ממשלתיים, כמו אתרי ממשל זמין, לא יהיו נגישים לאנשים עם מוגבלויות.
גילה גרטל-חסון: כי לא נגיש זה לא זמין, ואם המידע או השירותים אינם זמינים ל-25% מהאוכלוסיה – זה לא תקין.
גילה גרטל-חסון: לכן צריך לפעול גם במישור הזה.
גילה גרטל-חסון: צריכה להיעשות המון עבודה בנושא החינוך – עם תלמידי תיכון, עם סטודנטים, וכמובן עם אנשים שעוסקים היום בפיתוח אתרים.
גילה גרטל-חסון: נושא הטכנולוגיה המסייעת הוא נושא קריטי ומאוד חשוב, וחייבים לקדם אותו.
גילה גרטל-חסון: בהקשר לדבריו של יואב, אותה ההזדקקות לעמותות וחוסר הנגישות של הטכנולוגיה לאנשים הזקוקים לה – גם ברמת שקיפות המידע וגם ברמת מספר הטכנולוגיות הנמוך בהשוואה לאנשים הזקוקים להם – הוא משהו שאנחנו חייבים למצוא את הצעד כדי לקדמו.
גילה גרטל-חסון: אחרת, אנחנו שולחים את האנשים לפריפריה חברתית, ואנחנו לא יכולים לעשות להם את זה.
מיכאל מלכיאור: אנחנו רוצים מאוד לשמוע את התייחסות המשרדים הממשלתיים הנוגעים בדבר, כדי לראות מה מתפתח בתחום הזה.
מיכאל מלכיאור: האם רצית להעיר קודם הערה קצרה?
רוני שכטר: הייתי רוצה להגיב לדברים שנאמרו.
רוני שכטר: ראשית – כשאנחנו מדברים על חסמים בענייני נגישות, על סטיגמות ועל מקומנו בחברה, אנחנו לא מחפשים דרכים לעקוף אותן, אלא לסלק אותן.
רוני שכטר: שנית, יש היום המון פרוייקטים שקשורים לסגירת "הפערים הדיגיטליים".
רוני שכטר: אנחנו רוצים שכל הפרוייקטים האלה – ואני לא מאמין שזה כרוך בהשקעה גדולה – יהיו נגישים לכל האוכלוסיה, כולל אוכלוסיית הנכים במדינה.
מיכאל מלכיאור: אנחנו באמת מדברים כאן רק על האוכלוסיה בעלת הצרכים המיוחדים.
מיכאל מלכיאור: זו אכן השאלה: האם הטכנולוגיה סוגרת פערים, והאם יש נגישות ושקיפות – או אולי להיפך.
מיכאל מלכיאור: לכן חשוב מאוד לשמוע את המשרדים.
מיכאל מלכיאור: נפתח עם משרד החינוך והתרבות, שהגיע לדיון עם נציגות מכובדת.
מיכאל מלכיאור: אתם תחלקו ביניכם איך אתם רוצים להציג את הדברים, והיכן אפשר לשפר ולעשות יותר כדי שלא רק בעלי האמצעים יוכלו ליהנות מהדברים שראינו.
רוני דיין: שמי רוני דיין, ואני מנהל אגף יישומי מחשב בחינוך במשרד החינוך.
רוני דיין: משרד החינוך מפעיל תוכנית תקשוב ארצית, במסגרתה אנחנו מציידים את כל בתי הספר בארץ בציוד מחשבים – תוכנות, חומרי לימוד, תוכניות לימודים, הדרכות והשתלמויות למורים.
רוני דיין: במסגרת הזאת, יש לנו העדפה מתקנת לבית הספר שבהם נמצאים תלמידים בעלי צרכים מיוחדים.
רוני דיין: העדיפות הזאת באה לידי ביטוי במספר תחומים.
רוני דיין: מצד אחד התקציב מוגבר, מתוך מטרה שיחס המחשבים לכל תלמיד באותו מוסד יהיה גדול מהיחס הרגיל בבתי ספר רגילים.
רוני דיין: מצד שני, התקציב המוגבר הוא עבור רכישה והצטיידות בציוד מיוחד, כפי שתואר כאן על ידי הדוברים הקודמים.
רוני דיין: ההדרכה שלנו מוגברת בתוך התהליך – העבודה פרטנית יותר.
רוני דיין: אם בבית ספר רגיל אנחנו עובדים מול קבוצת מורים, בבית ספר שבו לומדים ילדים בעלי צרכים מיוחדים העבודה היא פרטנית יותר.
רוני דיין: זוהי עבודה הדרכתית ואישית עם המורה עצמו ולא עם קבוצת מורים, כי לכל מורה ומנחה במוסד יש טיפול מיוחד שהוא עושה עם התלמידים המיוחדים – בהקשר המיוחד של הציוד המיוחד אותו אנחנו מתאימים.
רוני דיין: בהמשך, המפקחת הארצית תציג את הדברים האלה.
רוני דיין: בתחום הבלתי פורמלי – ושמעתי את אחד ההורים שהעלה את הנקודה הזאת – אנחנו מסייעים במידת האפשר לעמותות שפועלות אתנו, כמו טללים, קו אור וכדומה.
רוני דיין: אנחנו מנסים לקדם אתם בשלב זה פעילויות לגבי תלמידים שמרותקים תקופות מסוימות למיטה.
רוני דיין: כאשר מדובר בילדים המרותקים למיטה מפאת מחלה שמתמשכת תקופה מסוימת בתוך בית החולים, אנחנו עובדים עם קו אור.
רוני דיין: כשמדובר בילדים שמרותקים למיטות לתקופות ארוכות יותר – חצי שנה עד שנה – מפאת מחלה כזו או אחרת שמחייבת את ההיעדרות שלהם מבתי הספר, אנחנו עובדים עם טללים.
רוני דיין: לגבי כלל האוכלוסיה, במסגרת הוועדה לצמצום פערים דיגיטליים המנוהלת על ידי איציק כהן ממשרד החשב בכללי, אנחנו מנסים לראות איך אנחנו יכולים לגבש תוכנית עבודה מוסכמת שבה נוכל לאגם משאבים מכל העמותות והגורמים המעורבים ותורמים בפעילויות שונות לאוכלוסיות השונות, ולתת את הייחודיות המסוימת גם לאוכלוסייה בעלת הצרכים המיוחדים.
רוני דיין: אנחנו נוכל לתרום בצורה מסודרת אם המשאבים הללו יאוגמו לתוך המשרד.
רוני דיין: כך נוכל להפעיל את זה בצורה מסודרת ומבוקרת, כהמשכיות של הפעילויות שאנחנו עושים בין תלמידים שמגיעים לבית הספר, וכאשר הם מגיעים לביתם.
רוני דיין: כאשר פועלות עמותות שונות שלא בתיאום אתנו ולא בתקציבים שמועברים על ידנו ומפוקחים על ידנו, יש לנו בעיה לשלוט בתהליך הזה.
רוני דיין: אני מקווה שבאמצעות ואתה ועדה נצליח לאגם את המשאבים, ותתקבל ההחלטה שהדברים יועברו למשרד.
רוני דיין: כך, בצורה מסודרת, נוכל לאגם את הדברים ולטפל באופן שיתן גם תשובות לדברים שהועלו כאן על ידי ההורים.
קריאה: האם אתה יכול לציין במספרים כמה ילדים בבתי הספר מקבלים היום שירותים של מחשוב?
רוני דיין: אני מציע שהמפקחת תתן את הנתונים.
רוני דיין: יש 252 מוסדות.
מיכל דראל: שמי מיכל דראל, ואני מרכזת את נושא המחשבים בבתי הספר של החינוך המיוחד.
מיכל דראל: בכל בתי הספר של החינוך המיוחד יש מחשבים – אולי לא חדרי מחשבים מפוארים כפי שהזכרת, אבל בהחלט חדרי מחשבים, כאשר יש ציוד עזר נלווה לאותן אוכלוסיות שצריכות.
מיכל דראל: יכול להיות שצריך יותר ציוד עזר – אם היו לנו יותר תקציבים לרכוש עזרים נוספים.
מיכל דראל: מרבית העזרים הנוספים לא הולכים עם התלמידים הביתה.
מיכל דראל: כאן אני מתחברת לבעיה שהעליתם, לפיה כל מה שקורה מעבר לשעות הלימודים איננו באחריות משרד החינוך, ואז יש עם העניין הזה בעיה.
ראובן סמואל: כמה מחשבים יש בכל בית ספר כזה?
מיכל דראל: כמות המחשבים היא ביחס לכמות התלמידים שנמצאת בתוך בית הספר.
מיכל דראל: יכולים להיות בתי ספר עם 8 עמדות, יכולים להיות בתי ספר עם 20 עמדות – יש לי נתונים שמתייחסים לשליש מבתי ספר שמעודכנים לחודש ינואר השנה, ואני מוכנה להציג אותם.
מיכל דראל: בשליש מאותם בתי ספר – כ-90 בתי ספר – יש אינטרנט בכ-2/3 מתוכם.
מיכל דראל: בחלקם יש רק עמדה אחת, ובחלקם יש 14, 15 ו-20 עמדות שמחוברות לאינטרנט.
מיכאל מלכיאור: מהו היחס בין מספר העמדות למספר התלמידים בבית ספר רגיל, בהשוואה לבית ספר לילדים עם צרכים מיוחדים?
רוני דיין: התקצוב שלנו לבית ספר רגיל הוא בדרך כלל ביחס של מחשב אחד לעשרה תלמידים.
רוני דיין: בגלל ההעדפות המיוחדות והתקציב המוגבר של תוספת בת 60% לבתי הספר של החינוך המיוחד, אנחנו מגיעים גם ליחס של מחשב אחד ל-7 תלמידים, ואפילו מחשב אחד ל-6 תלמידים.
רוני דיין: כלומר, היחס הוא הרבה יותר טוב לגבי תלמידים שנמצאים בבית ספר לחינוך מיוחד.
מיכאל מלכיאור: הצרכים הם גדולים יותר.
ראובן סמואל: עם הנתון הזה אני מבקש להיכנס לחשיבה אחת.
ראובן סמואל: כשידידי מציין: מחשב אחד לעשרה תלמידים, פירושו של דבר הוא שלכיתה בת 30 ילדים רגילים יש 3 מחשבים.
ראובן סמואל: בחינוך המיוחד, כשאנחנו עומדים על יחס של אחד ל-7 – הכיתה מונה 7 תלמידים!
ראובן סמואל: זאת אומרת שלכל כיתה יש מחשב אחד –בהנחה שזהו הנתון הנכון.
ראובן סמואל: אז איך אפשר לבוא ולהגיד שהכל "מוגבר"?
רוני דיין: אני רוצה לתקן טעות אחת בדבריו של מר סמואל.
רוני דיין: הטיפול שלנו הוא טיפול פרטני מול ילד.
ראובן סמואל: על אחת כמה וכמה.
ראובן סמואל: אדרבה, לכל כיתה כזו אני הייתי נותן 4 מחשבים.
רוני דיין: יהיה לי קשה לפרט כאן את האופן שבו אנחנו בונים את תוכניות העבודה.
רוני דיין: אשמח לשבת אתך באופן אישי, לפרט ולהראות לך איך אנחנו מטפלים בבתי הספר ונותנים מענה, כי זהו צורך שנותן את התשובה ההלימה לכמות המסוימת של התלמידים.
רוני דיין: אל תשכח שמדובר במספר קטן של תלמידים בבית ספר כזה – לא מדובר באלף תלמידים – ולכן מספר השעות שבהן אנחנו יכולים להעמיד את המחשב מול ילד מסוים גדל בהתאם.
רוני דיין: דבר זה אי אפשר לעשות בבית ספר רגיל המונה אלף תלמידים.
מיכאל מלכיאור: מהאופן שבו אתה מציין את הדברים משתמע שהיום אתם מספקים את הצרכים.
מיכאל מלכיאור: אני חושב שאתה הראשון שיסכים לכך--
רוני דיין: אני הייתי מעדיף שיהיה מצב שבו יש מחשב לכל ילד.
רוני דיין: הלוואי והייתי יכול להגיע למצב כזה.
רוני דיין: המשאבים שהמערכת מסוגלת להעמיד לרשותנו הם כאלה שאנחנו עומדים מול יחס של מחשב אחד ל-10 תלמידים.
רוני דיין: אנחנו עושים מאמצים מיוחדים לטובת אותם בתי ספר בהם יש צורך להגדיל את היחס הזה לטובת אותם תלמידים.
רוני דיין: צריך לזכור שזה תלוי גם בשיתוף הפעולה של הרשויות המקומיות ובגורמים נוספים שנמצאים במצוקה – וכל הנטל נופל כרגע על המשרד.
מיכאל מלכיאור: אבל יכול להיות שעולה כאן נקודה חשובה לגבי המדיניות הבסיסית.
מיכאל מלכיאור: יכול להיות שהיחס – מחשב לעשרה מול מחשב לשבעה – לא מוגדר כראוי נוכח שאלת הנגישות של הילד הבריא בהשוואה לילד המוגבל.
מיכאל מלכיאור: גב' סילביה לזוביק, מנכ"ל ארגון בזכות, רוצה לשאול שאלה קצרה.
סילביה טסלר-לזוביק: רציתי להוסיף לשאלת הנתונים: מה קורה עם ילדים עם צרכים מיוחדים שמשולבים בצורה יחידנית בחינוך הרגיל באופן יחידני.
סילביה טסלר-לזוביק: מהם המספרים ואלו עזרים הם מקבלים?
מיכל דראל: אני לא יכולה לתת לך מספרים ועזרים, כי אני לא מטפלת בעניין הזה.
מיכל דראל: אבל אין ספק ששם מדובר בבעיה יותר בעייתית.
סילביה טסלר-לזוביק: זוהי שאלה קריטית.
סילביה טסלר-לזוביק: לפעמים זה יכול לאפשר או לא לאפשר את השילוב.
נירית גולוב: אני חושבת שאני יכולה לענות על השאלה הזאת.
נירית גולוב: שמי נירית גולוב, ואני מנהלת מת"י בירושלים – מרכז תמיכה לילדים בעלי צרכים מיוחדים של משרד החינוך.
נירית גולוב: לגבי תלמידים משולבים בעלי צרכים, שהשימוש במחשב יכול להיות אחד הצרכים שלהם – זהו אחד הצרכים ולא כל הצרכים של ילדים כאלו.
נירית גולוב: לגבי כל ילד כזה, המשתלב בתוך המערכת, מתקבלת פנייה מהמסגרת החינוכית וההדרכה בתוך בתי הספר אלינו למת"י, ואנחנו מספקים מכשירים נלווים לשהותו ולשילובו של התלמיד בתוך המערכת.
נירית גולוב: הדבר כולל הדרכה וקשר עם המערכת שכוללת אותו.
נירית גולוב: היום, לפחות לגבי העיר ירושלים, אני יכולה לומר שלא הופנתה אלינו כל פנייה שלא נענתה בחיוב.
נירית גולוב: התאמת המכשיר מתבצעת דרך אותם בעלי מקצוע, שיכולים לומר לנו איזה מכשיר לקנות ומהם אביזרי העזר שהילד צריך כדי להפעיל אותו.
נירית גולוב: בנוסף, אנחנו בודקים מיהו האדם שמלווה את התלמיד בהפעלת המכשיר.
נירית גולוב: יתירה מכך, אצל ילדים משולבים ישנם מקרים בהם אנחנו מאשרים גם את לקיחת המחשב הביתה – אפילו בחופשה – כאשר הילד הלומד בתיכון או בחטיבת הביניים צריך לשבת ולכתוב עבודות.
נירית גולוב: כמובן שכל הדבר הזה מלווה על ידי כל הקשרים.
נירית גולוב: אם כך, יש מענה.
מיכאל מלכיאור: אני חושב שזהו דבר חשוב.
מיכאל מלכיאור: זה נשמע טוב – ואני מקווה שזה אכן כך.
מיכל דראל: רציתי להוסיף לגבי פריסת המחשבים.
מיכל דראל: יש לנו מעבדות מחשבים, כאשר הכיתות נכנסות במלואן לתוך מעבדת המחשבים.
מיכל דראל: יש לנו בתי ספר שבהם יש מחשבים גם בתוך הכיתות, כך שנעשית עבודה בחדר מחשבים עם איש מקצוע שמכיר את נושא שילוב התקשוב בחינוך המיוחד, ובמקביל גם בכיתות – על ידי המורה, הסייעת או בת שירות לאומי.
מיכל דראל: כך שיש מקומות בהם זה פועל במקביל – בתוך הכיתות ובמעבדות המחשבים.
גילה זיידל: שמי גילה זיידל, אני יו"ר אופק לילדינו – זהו ארגון ארצי של הורים לילדים עיוורים ולקויי ראיה.
גילה זיידל: כפי שראינו במצגות, שמם של הילדים שלנו והצרכים שלהם עלו לא פעם.
גילה זיידל: הטכנולוגיה – והמחשב במיוחד – היא כלי חיוני לתפקודו של ילד לקוי ראיה ועיוור.
גילה זיידל: יותר מ-80% מהילדים שלנו משולבים בבתי ספר רגילים.
גילה זיידל: יש מענה חלקי מאוד.
גילה זיידל: אני לא רוצה לנקוב באחוזים, אבל זה מתקרב ל-10% עד 20%.
גילה זיידל: רוב הילדים העיוורים עובדים היום עם מכונת הברייל בת ה-150 שנה.
גילה זיידל: לילדים לקויי הראייה, שמהווים את רוב התלמידים, יש אולי מענה בבית הספר, אך ודאי שלא בבית.
גילה זיידל: יש היום עזרים ניידים שנותנים מענה, אבל הם כמובן הרבה יותר יקרים.
גילה זיידל: בבית הספר יש מענה חלקי בדמות תקנה תקציבית של משרד החינוך, שקיימת ביוזמת הורים.
גילה זיידל: אמור להיות matching של הביטוח הלאומי כדי לענות על הצרכים.
גילה זיידל: כפי שאתם יודעים, הקרנות והביטוח הלאומי נמצאות היום במצב בעייתי כי קיצצו להם יותר מ-60%.
גילה זיידל: כיום אין מענה, והכל מאוד חלקי.
גילה זיידל: רק כ-5% מהתלמידים בשנה מקבלים מענה.
גילה זיידל: נכון, מת"י נותן מענה לפעילות קבוצתית של הקניית דרכי עבודה עם המחשב במרכזים.
גילה זיידל: היום גם זו בעיה, כי הילדים לא מגיעים בגלל הקיצוצים בהסעות.
גילה זיידל: אבל בואו לא נכנס לסבך הקיצוצים.
גילה זיידל: ברמה של בית ספר – הילדים הללו הם אולי ילד אחד בכל בית הספר, כפי שאמרנו.
גילה זיידל: אני מכירה הורים שרכשו ציוד.
גילה זיידל: יש ציוד שמקרב את מה שהמורה כותבת על הלוח למחשב, וההורים רכשו את הציוד בכמה אלפי שקלים, אבל בית הספר לא יכול היה לתת את המחשב בכיתה כדי שכלי העזר החיוני הזה יוכל לעבוד.
גילה זיידל: זוהי דוגמה אחת, למשל.
מיכאל מלכיאור: אני רואה שאת לא מסכימה לגמרי עם הנתון הזה, גב' גולוב.
נירית גולוב: אני מסכימה לכך שזה באמת היה המצב.
נירית גולוב: אני חושבת שאנחנו כן מקבלים פניות, וכן עוזרים – גם לדברים האלה.
נירית גולוב: אני רוצה לציין, שהמחשב איננו בהכרח הכלי המתאים לכל ילד בעל צרכים מיוחדים.
נירית גולוב: אנחנו בהחלט מתאימים את העזרים ומקבלים את הפניות מאנשי המקצוע שפונים.
קריאה: מה אתם עושים עם עוורים?
קריאה: הרי עוורים צריכים, זו איננה שאלה שנתונה למחלוקת בכלל.
נירית גולוב: אני לא איש מקצוע בתחום, ואפשר אולי להביא איש מקצוע בתחום, אבל יש עוד עזרים מלבד מחשב.
מיכאל מלכיאור: אנחנו רוצים לברך את יושבת ראש ועדת המדע והטכנולוגיה, שעל אף מחלתה טרחה בכל זאת להגיע אלינו לקראת סוף הישיבה.
מיכאל מלכיאור: אנחנו מאוד שמחים לראות אותך.
גילה זיידל: כל אותם עזרים חיוניים אמורים לקבל מענה במסגרת פרק השילוב של חוק החינוך המיוחד, עליו כולם שמעו ויודעים מה קורה אתו.
גילה זיידל: רציתי להציג נקודת זווית נוספת בנושא הבחינות.
גילה זיידל: במקרה של הילדים העוורים, שיכולים להיבחן בעזרת מחשב וטכנולוגיה נלווית, המחשב לא נכנס עדיין.
גילה זיידל: זה עדיין לא קיים – יש בעיה עם זה בפסיכומטרי ובבחינות.
גילה זיידל: נקודה נוספת: לגבינו, "ילדים" הם צעירים עד גיל 21.
גילה זיידל: יש בעיה עם ילדים שמסיימים בית ספר, ולמדו מיומנויות טכנולוגיות מתקדמות.
גילה זיידל: אני יכולה לדבר על המקרה של הבת שלי, שהיום היא בת 21.
גילה זיידל: היא התנדבה לצה"ל ועבדה שנה וחצי במודיעין עם הטכנולוגיה המתקדמת ביותר, והיום היא בבית.
גילה זיידל: היא אומנם לפני לימודים, ובאוקטובר היא תקבל ציוד בהשאלה, אבל היום היא יושבת בבית בלי שום דבר.
גילה זיידל: משרד החינוך כבר נגמר, משרד הרווחה לא יכול לתת מענים, והביטוח הלאומי נותן טכנולוגיה ברגע שהצעיר בעל הצרכים המיוחדים מיושם בעבודה או לומד.
מיכאל מלכיאור: בתחילת הדיון שמענו שרק במקום בו קיימת הכנה להכשרה מקצועית מקבלים את הציוד מהביטוח הלאומי.
בלה שניידר: שמי בלה שניידר, מנהלת חטיבה ואחראית על אתר האינטרנט של המשרד.
בלה שניידר: רציתי להשלים קצת את התמונה, ולספר שבאתר האינטרנט שלנו יש הרבה מאוד מידע על החינוך המיוחד.
בלה שניידר: המידע איננו מופנה לילדים, אלא להורים ולמורים.
בלה שניידר: יש הרבה קבוצות דיון בנושא – במיוחד להורים – והפעילות שם מאוד עירנית.
בלה שניידר: אחד האתרים שלנו הוא האגף לחינוך מיוחד, שכולל הרבה מאוד מידע.
בלה שניידר: יש מידע נוסף על יוזמות יישוביות, למשל: מרכז יישובי לתמיכה בילדים הללו בראשון לציון, בחיפה.
בלה שניידר: יש מידע על כל מיני יוזמות, למשל: בגבעת אולגה קמה יוזמה לטיפול בילדים באמצעות קרן צלילים.
בלה שניידר: לגבי פעילות האתר ביחס הילדים עצמם: יש לנו בהחלט מודעות לנושא.
בלה שניידר: יש לנו תוכניות מגירה בהתגבשות, ונשמח מאוד לשמוע מאיגוד האינטרנט הישראלי את הסיבה לכך שמדובר ב-2% בלבד.
בלה שניידר: נשמח מאוד אם זה אומנם כך.
בלה שניידר: זה עניין של סדרי עדיפויות בתקציבים.
בלה שניידר: בהחלט יש מודעות.
מיכאל מלכיאור: מודעות בלי סדרי עדיפויות ותקציבים איננה מועילה הרבה, אבל אנחנו מודים לך.
אסנת ארבל: ראשית, רציתי לחזק את השאלה של סילביה.
אסנת ארבל: אנחנו ביחידה לטכנולוגיה שיקומית באלי"ן מרגישים, שקבוצת הילדים בעלי הצרכים המיוחדים שמשולבים במסגרות החינוך הרגילות היא קבוצה מאוד ייחודית שאולי נופלת בין הכסאות ולא מקבלת מספיק את המענה הנדרש.
אסנת ארבל: אנחנו רואים במחשב כלי מהותי, כחלק מהשילוב, ככלי שיכול להבטיח את ההצלחה של השילוב.
אסנת ארבל: מחקרים רבים מאוד רואים המון סיכוי לשילוב כזה – גם לכיתה המשלבת וגם לילד המשתלב.
אסנת ארבל: אנחנו חושבים שיש מקום לתת יותר מענה לקבוצה הייחודית הזאת.
אסנת ארבל: בתגובה לדבריה של נירית, אני חושבת שבירושלים נעשים באמת דברים יפים, אבל המצב בירושלים רחוק מלשקף את המצב בכל הארץ – תוך דגש על הפריפריות.
מיכאל מלכיאור: גב' מלי פולישוק, בבקשה.
מל פולישוק-בלוך: ראשית, אני מנצלת על כך שלא הגעתי בזמן, פשוט לא הייתי מסוגלת.
מל פולישוק-בלוך: רצינו לקיים את הישיבה הזאת בעקבות הישיבה הקודמת שקיימנו בנושא – ואני רואה כאן פנים מוכרות מאותה ישיבה קודמת – כמעט ולא נתנו דגש לילדים.
מל פולישוק-בלוך: מצאנו שאצל הילדים הבעיה היא חמורה יותר.
מל פולישוק-בלוך: לא רק שהם אינם ניידים, אלא שהם תלויים בהורים שלהם לצורך הניידות, והמוגבלות שלהם באה לידי ביטוי גדול יותר.
מל פולישוק-בלוך: הבעיה קשה יותר לאור העובדה שקיימת אלטרנטיבה – כאשר על ידי המחשב אנחנו יכולים לצמצם חלק מהפערים התפקודיים שלהם.
מל פולישוק-בלוך: לקראת הישיבה הזאת, קיבלתי דיווח ממרכז המידע והמחקר, והנתונים שמופיעים כאן מדאיגים מאוד.
מל פולישוק-בלוך: הדברים שאמרת עכשיו רק מחזקים את מה שאני רואה.
מל פולישוק-בלוך: הפער בין הצרכים לבין מה שאנחנו מקבלים הוא כל כך גדול, עד שזה פשוט קורע לב וזועק לשמיים.
מל פולישוק-בלוך: אני מבינה שנמצאים כאן נציגי משרד החינוך וביטוח לאומי.
מל פולישוק-בלוך: אני חושבת שאתם צריכים לתת לנו תשובות אמיתיות.
מל פולישוק-בלוך: מה שנעשה הוא מצוין, ואנחנו מברכים על מה שנעשה.
מל פולישוק-בלוך: אבל אנחנו צריכים לדאוג לאותם אחוזים גדולים מאוד אליהם אף אחד לא מגיע.
מל פולישוק-בלוך: אמרת שהילדים פונים לאתר, אבל לא נעשה מספיק בכיוון ההפוך: איך אנחנו יוזמים פנייה אל הילדים, איך אנחנו מחפשים ומאתרים את כל הילדים.
מל פולישוק-בלוך: הרי הילדים האלה רשומים באיזשהו מקום – בגופי הרווחה למיניהם ובבתי הספר – זה לא משהו נעלם, אפשר למצוא אותם.
מל פולישוק-בלוך: אנחנו צריכים לפנות אל הילדים כדי לספק להם את המידע לגבי המגיע להם, ומהן האופציות שעומדות בפניהן – אלו כלים יש להם.
מל פולישוק-בלוך: הרי לא כולם נולדו עם הידיעה לגבי תרומתו של המחשב.
מל פולישוק-בלוך: ברשותך, חבר הכנסת מלכיאור, אני חושבת שאנחנו צריכים לדרוש מהם תוכנית עבודה רלוונטית יותר.
מיכאל מלכיאור: יש לנו הצעה אופרטיבית.
מיכאל מלכיאור: אני רק רוצה לעשות עכשיו סיכום ביניים, כי הטלוויזיה נפרדת מאיתנו, אבל אנחנו נמשיך את הישיבה.
מיכאל מלכיאור: סיכום הביניים הוא גם על דעתו של חבר הכנסת דהן שנכח ברוב הישיבה.
מיכאל מלכיאור: אני רוצה להציע שתוקם בדחיפות ועדה ממשלתית בראשות משרד החינוך – כי אני חושב שזהו הדבר הטבעי ביותר – יחד עם כל המשרדים הרלוונטיים לעניין: הביטוח הלאומי, משרד הרווחה, משרד המדע וכל המשרדים הלוונטיים לענין.
מיכאל מלכיאור: המטרה היא לקבל מכם בהקדם האפשרי תוכנית שתוצג בפני הוועדה המשותפת שלנו, ובה תפרטו איך אנחנו יכולים לסגור את הפער העצום בין הצרכים של הילדים – ובעצם זו זכותם – לקבל את העזרה שאותו מיכשור יכול לתת להם, כפי שראינו היום.
מיכאל מלכיאור: אנחנו נרצה לשמוע דרכים לסגירת הפער הזה, ולא רק על ידי עמותות או הורים בעלי אמצעים, שיכולים לקנות המיכשור לילדים שלהם.
מיכאל מלכיאור: העמותות עושות עבודה נפלאה – אבל כפי שאמר יואב וכפי שאמרו נציגי משרד החינוך – לחלק זה מגיע ולחלק לא, ובוודאי שזה לא מספק את הצרכים של כלל האוכלוסיה במדינת ישראל.
מיכאל מלכיאור: הדברים נוגעים גם למי שנמצא בפריפריה – גם בפריפריה חברתית.
מיכאל מלכיאור: כסיכום ביניים לעניין, אני רוצה להציע שנקבל החלטה לפיה תוקם ועדה כזאת בדחיפות.
מיכאל מלכיאור: אם כבר קיימת אצלכם במשרד החינוך מחלקה מיוחדת, אנחנו מציעים לכם לקחת יוזמה ולהעביר לנו את הצעותיכם תוך פרק זמן סביר – אולי חודשיים.
מיכאל מלכיאור: יכול להיות שבעקבות זה יהיה צורך בהצעות חוק, ואנחנו נכין כמובן את הצעות החוק – כדי שהילדים הללו יקבלו את הציוד החיוני ביותר, וכדי שהאפשרות הזו לפחות תעמוד לרשותם.
מיכאל מלכיאור: למותר לציין, שלא מדובר רק בעניין אנושי אלא גם בעניין כלכלי וחברתי.
מיכאל מלכיאור: זה כמובן כדאי, וחוסך כסף למדינה.
טליה פרבר: שמי טליה פרבר, אני מרפאה בעיסוק.
טליה פרבר: עמדתי כעשר שנים בראש היחידה לטכנולוגיה שיקומית באלי"ן.
טליה פרבר: כיום אני מקימה ומייעצת בהקמה של יחידות מחשוב משולבות במוסדות.
טליה פרבר: דווקא עכשיו אני רוצה לנצל כובע אחר שלי – הכובע של עבודה פרטנית עם ילדים לקויי למידה.
טליה פרבר: אומנם נגעו באוכלוסית השילוב, אבל אלו הם ילדים שלא נחשבים משולבים, ובמקרים רבים הם אינם מסוגלים לכתוב שורה אחת במלואה, ללא שגיאות כתיב ובצורה קריאה.
טליה פרבר: מזה כמה שנים התחלתי בהעברה של אותם ילדים מכתיבה ידנית לכתיבה באמצעות מעבד תמלילים.
טליה פרבר: אני רוצה לציין, שלפעמים זה לא עניין של אבזור, אלא לפעמים מדובר רק בעכבר מותאם מעט.
טליה פרבר: הרעיון הוא טיפול והקנייה של הקלדה עיוורת בצורה טיפולית.
טליה פרבר: העלויות לא מאוד גבוהות, אבל הן קיימות.
טליה פרבר: עבור משפחות שמתמודדות עם הוצאות אחרות על אבחונים, מורים סייעים וכדומה, התוספת הזו היא בלתי אפשרית ממש, והן דוחקות אותה.
טליה פרבר: לכן אני פונה למשרד החינוך בבקשה לבדוק את האפשרות לארגן באופן פנימי בבתי הספר הוראת הקלדה עיוורת של מרפאה בעיסוק – זה היה מקל מאוד.
טליה פרבר: השלב הבא הוא עזרה ברכישת מחשבים ניידים לאותם ילדים שלא מסוגלים לכתוב כלל.
טליה פרבר: באופן כללי, חשוב לציין שסגירת הפערים לא כל כך גדולה.
מיכאל מלכיאור: מדובר באוכלוסיה גדולה מאוד של לקויי למידה, שיכולים להיעזר בכך.
סילביה טסלר-לזוביק: בהמשך להצעת הביניים שלך, אני רוצה להציע לצרף לוועדה ארגונים שיש להם את הידע – לא ביטוח לאומי.