GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
זאב רוטשטיין:
אם אנחנו רואים פה ושם השתלה, ה עובדים זרים או ערבים שתורמים.
מל פולישוק-בלוך:
אז אין היצע.
מל פולישוק-בלוך:
זה שיש אנשים שיכולים היו- - -
זאב רוטשטיין:
היצע, אני מדבר על תורמים פוטנציאליים.
זאב רוטשטיין:
כשזה מגיע לידי מימוש זה רק מעובדים זרים - -
יעקב פישר:
אז אין היצע, זאת המשמעות.
ישראל פאר:
כולם מבינים את הכל, זה עניין של הגדרות.
זאב רוטשטיין:
היינו יכולים לנצל יותר את האנשים שנהרגים במדינת ישראל על מנת לתרום איברים.
זאב רוטשטיין:
לא הצלחנו לבצע את זה.
ישראל פאר:
כי החוק מאפשר למשפחות להחליט מה הן רוצות, והן לא רוצות.
ישראל פאר:
אם החוק לא היה מאפשר את זה – אז היה.
ישראל פאר:
זה חברי כנסת צריכים להחליט.
יעקב פישר:
אם החוק מאפשר למשפחה להחליט, השורה התחתונה היא שאין היצע מספיק.
ישראל פאר:
האברים ישנם רק בפועל הם לא נלקחים, הם נקברים.
זאב רוטשטיין:
כל השינויים האלה מדברים על כך שבתי החולים חייבים להתמקד בהכנות, ולבצע תכנון אסטרטגי נכון.
זאב רוטשטיין:
דוגמה לאחד מהנושאים בהם אנחנו כן מנסים לתכנן בצורה אסטרטגית זה המשולש המפורסם שאנחנו יושבים עליו בשיבא כל היום.
זאב רוטשטיין:
המשולש אומר, שהמוסד שהיה באופן מסורתי רק מוסד שמגיש רפואה, צריך אמנם למקד ולפתח את שירותי הרפואה שהוא מגיש, אבל לא רק אותם, אלא דברים נוספים.
זאב רוטשטיין:
פן אחד, שהגענו למסקנה שאנחנו זקוקים לחבר אותו – והוא לא באופן מסורתי מתחבר לבתי חולים - זה פן התעשייה.
זאב רוטשטיין:
לפני שש שנים הבנו שהיכולת שלנו כבית חולים ציבורי - שאין לו משאבים אין-סופיים, אין לו יכולות, ואין לו מספיק תורמים אפילו לקניית הטכנולוגיות להן הוא זקוק - להגיע ולשמור על המטרה שלנו להיות בית חולים טכנולוגי מתקדם ברפואה, אך ורק אם נצליח להתחבר לתעשייה.
זאב רוטשטיין:
החיבור הזה לתעשייה אומר שבמקום שהתעשייה תפתח את המוצרים שלה בנפרד לחלוטין מבית החולים, נתחבר.
זאב רוטשטיין:
נראה אם ביחד מצליחים ליצור סינרגיה, שסכום העבודה שלנו יחד זה יותר מאשר זה פלוס זה.
זאב רוטשטיין:
מה יש לנו להציע לתעשייה?
זאב רוטשטיין:
קודם כל, אנחנו מכירים את צרכי השוק, אנחנו אלה שנצטרך להשתמש במה שיפתחו.
זאב רוטשטיין:
שניים, אנחנו יכולים לתעשייה לזהות טכנולוגית מובילות בשלב הרבה יותר מוקדם.
זאב רוטשטיין:
תזכרו שבתעשייה הזמן זה כסף.
זאב רוטשטיין:
זה כסף להיות מהר בשוק, זה כסף להיות עם המוצר הנכון בשוק.
זאב רוטשטיין:
בשני הדברים הללו – אנחנו יכולים לעזור.
זאב רוטשטיין:
נוכל לזהות ולפסול טכנולוגיות שאין בהן צורך.
זאב רוטשטיין:
יש לנו גם במדינת ישראל מספיק טכנולוגיות שהגיעו את כל אורך הדרך, עם הרבה מאוד השקעות, ובסוף לא היה לזה ביקוש, אף אחד לא השתמש בזה, והחברות גוועו.
זאב רוטשטיין:
לעומת זאת, אם מפתחים אצלנו בתוך הקמפוס, אז תוך כדי תהליכי הפיתוח אנחנו עוברים את שלבי את שלבי האלפא והביתא, ואנחנו מקצרים את הזמן שיהיה מוצר עם רישוי בחוץ – לא רק אישור ישראלי, מאוד חשוב הנושא של ה-FDA והאישורים האירופאים.
זאב רוטשטיין:
לקחנו על עצמנו את תפקידים מהסוג הזה כשפיתחנו, ואנחנו מציעים לעבוד בשיטות המקובלות על הגופים המאשרים.
זאב רוטשטיין:
מה שמרוויח תעשיין שבא אלינו, זה את המסה של המוחות של הקלינאים, שאנחנו מנסים לטעון שהם הטובים ביותר בקטע הזה.
זאב רוטשטיין:
זה גם הולך הפוך, כי בצורה כזאת אני גם מסוגל להביא הנה אנשים טובים ולהציע להם פתרונות מהסוג הזה.
זאב רוטשטיין:
שניים, אנחנו נכוון אותם בעזרת התשתיות שלנו שכוללות, קודם כל X מדעני בסיס שאנחנו מקצים לצורך הזה, X תשתיות, ואת הקטע הקליני שכמעט איננו לחלוטין בתעשייה.
זאב רוטשטיין:
ד"ר אורנשטיין יפתח יותר את מה אנחנו עושים עם התעשייה הישראלית ועם התעשייה הבין-לאומית סביב הנושא הזה.
זאב רוטשטיין:
התחום הבא זה אקדמיה, חינוך והכשרה מקצועית.
זאב רוטשטיין:
תחום שעשינו בו, אולי לא מספיק.
זאב רוטשטיין:
לקחנו על עצמנו להכשיר את הרופאים הבאים במדינת ישראל, ולא רק בעבורנו.
זאב רוטשטיין:
הקמנו פה את מרכז הסימולציה הישראלי, שהיה קפיצת דרך בתפיסה החינוכית.
זאב רוטשטיין:
ריכזנו תחת קורת גג אחת לא רק את המוחות הישראלים אלא גם את האמצעים הטכנולוגיים הטובים ביותר להוראה.
זאב רוטשטיין:
הדוגמה הטובה ביותר שאני יכול לתת היא מתחום התעופה.
זאב רוטשטיין:
במקביל להתפתחות התעופה התפתח גם נושא הסימולציה התעופתית.
זאב רוטשטיין:
אנחנו לא מבקשים מכל טייס בואינג מתחיל קודם כל לרסק את המטוס שלו, כדי שילמד מתוך השגיאות, אלא לוקחים אותו לתוך סימולטור, ומאפשרים לו בתנאים קרובים מאוד למציאות לרסק את המטוס כמה פעמים, כדי שילמד מה לא לעשות.
זאב רוטשטיין:
את כל נהלי החירום עושים בתוך סימולטורים מתקדמים, ולא עושים אותם בשיטת השוליה, שהייתה כל כך אופיינית למקצוע הרפואה הרבה מאוד שנים.
זאב רוטשטיין:
עמדת ליד המנתח, ראית מה הוא עשה, עשית מה הוא עשה ותוך דקה כבר למדת איך לעשות.
זאב רוטשטיין:
שיטת השוליה הזאת היא לא טובה, לא איכותית, היא לא פותרת בעיות טכנולוגיות גדולות.
זאב רוטשטיין:
הקמנו פה את מרכז הסימולציה עם סימולטורים מתקדמים.
זאב רוטשטיין:
אני חושב שהיי-לייט הגדול ביותר היה בשנה שעברה, כשיצאנו למבצע חומת מגן, והשתמשנו בבובות.
זאב רוטשטיין:
הכשרנו צוותים של צה"ל, צה"ל למד מהנושא הזה המון לקחים כיצד אפשר להציל חיים בתנאי אמת, לבחון מי יכול לתפקד ומי לא, מה צריך לשפר להם, מה צריך ללמוד.
זאב רוטשטיין:
נותנים לעבוד בשטח על פצועים, בובות מתוחכמות מחוברות למחשבים, יודעים לדווח בצורה מעולה מה נעשה, מכירות את התרופות, מכירות את נהלי ההחייאה, מכירות את תנאי ההנשמה, מכירות את הגזים, כמו בני אדם חיים.
זאב רוטשטיין:
היום אנחנו מעבירים בפעם הראשונה במדינת ישראל, את כל הסטג'רים קורס של שבוע בתנאים של סימולציה.
זאב רוטשטיין:
זה לא היה בראש לאף אחד קודם.
זאב רוטשטיין:
זה בא כולו משיבא כשחיברנו את שלושת האלמנטים הללו, של תעשייה, אקדמיה ורפואה על מנת ליצור מובילות.
זאב רוטשטיין:
זה בהחלט יתרון לגודל, שאנחנו יכולים לאפשר לעצמנו בבית החולים הזה, והוא מחפה על החסרונות בגודל שיש לנו בדברים אחרים.
זאב רוטשטיין:
אתן את הבמה ל"דר אריה אורנשטיין, שהוא משוגע גדול וחבר טוב.
זאב רוטשטיין:
הוא משוגע במובן החיובי של המילה, שהיה מוכן לקחת על עצמו גם לרכז את כל נושא הטכנולוגיה, מעבר לנקודה שהוא גם מנהל מחלקה בבית החולים שלנו.
זאב רוטשטיין:
עושה לילות כימים, ומקדם את החזון הזה המשותף לנו.
זאב רוטשטיין:
אני נורא רוצה שהוא יצליח וגם אנחנו נצליח, כי לדאבוננו, השנתיים האחרונות שחלפו עלינו הן שנתיים של מיתון גדול מאוד גם בהשקעות וגם בגופים בין-לאומיים, וגם מדינת ישראל הפכה קצת מוקצה בהרבה מאוד תחומים, כולל נושאים של אפליה מדעית.
זאב רוטשטיין:
רק בשבוע שעבר באילת נפגשנו עם דן קרצר, שגריר ארצות הברית, והעלינו בפניו את האפליה הגדולה הבין-לאומית שיש למדע הישראלי היום בעולם.
זאב רוטשטיין:
אנחנו היום נתקלים בתופעה שחברות בין-לאומיות לא באות לעשות את המחקרים הקליניים פה, אנחנו נמצאים במצב בו מדענים ישראלים מופלים.
זאב רוטשטיין:
השיא היה אותו מדען באנגליה שלא היה מוכן לקבל איש מדע ששירת בצבא, רק בגלל העובדה ששירת בצבא הגנה לישראל.
זאב רוטשטיין:
מעבר לזה, אנחנו עדיין מופלים בכינוסים בין-לאומיים, בכל מיני פורומים.
זאב רוטשטיין:
הקמנו התאגדות של מדענים למניעת אפליה של מדע ישראלי.
לאה נס:
האפליה הזאת, כמה זמן היא נמשכת?
זאב רוטשטיין:
היא מתגברת מאוד בשנה האחרונה.
זאב רוטשטיין:
התחלנו להרגיש אותה לפני שנתיים - קצת אחרי האינתיפאדה האחרונה.
זאב רוטשטיין:
זה הגיע לשיאים גדולים, חלקם מתחבאים מאחורי פורמליסטיקה כמו ה-trouble alert האמריקני.
זאב רוטשטיין:
זה מפריע לכל מי שקשור למדע לבוא הנה ולבקר או לנטר מחקרים בין-לאומיים שאנחנו עושים, אז מראש מוחקים אותנו גם מהגרנטים.
אריה אורנשטיין:
כולל שיתוף פעולה של מדענים ישראלים.
מל פולישוק-בלוך:
זה מאוד מפתיע אותי, משום שיש למשל את המסגרת השישית של האיחוד האירופי.
מל פולישוק-בלוך:
השבוע קבלנו משם נתונים שישראל משתתפת יותר ממדינות אחרות.
זאב רוטשטיין:
תסתכלו על תאריכים מתי זה היה.
זאב רוטשטיין:
הנתונים הם נתוני עבר.
מל פולישוק-בלוך:
זה לא נתוני עבר, כי המסגרת השישית התחילה רק עכשיו.
זאב רוטשטיין:
בשנה האחרונה ירדנו בכספים הבין-לאומיים בסדר גודל של 40%.
זאב רוטשטיין:
הרוב - מחקרים קליניים.
דב דביר:
יש מעבר היום למזרח אירופה, אבל גם בגלל מדיניות של משרד הבריאות.
זאב רוטשטיין:
נוסף על האווירה הבין-לאומית, יש מספר דברים מאוד רציניים שהם בידי המחוקק.
זאב רוטשטיין:
דוגמה אקטואלית, בחוק ההסדרים הפעם מוצע סעיף שתפקידו לחסל את כל המחקר הקליני במדינת ישראל, סעיף של התרופות.
זאב רוטשטיין:
הסעיף אומר שעל מנת שחברת תרופות תוכל לבצע ניסוי במדינת ישראל, חייבת להתחייב לספק את התרופות לזה שהשתתף במחקר עד סוף ימי חייו.
זאב רוטשטיין:
תראו לי חברה אחת שתיקח את התנאי המשוגע הזה.
זאב רוטשטיין:
זה משהו מטורף ממשרד האוצר.
מל פולישוק-בלוך:
איך הגיע הדבר הזה?
אריה אורנשטיין:
מהאוצר, בחוק ההסדרים.
זלינה בן גרשון:
זה נודע לי רק בשבוע שעבר.
מל פולישוק-בלוך:
תודה רבה על הסקירה המאוד רחבה.
מל פולישוק-בלוך:
זה חשוב לקבל תמונה רחבה, כי מפה יוצאת המצוקה של הטכנולוגיה והצורך של יותר טכנולוגיה.
מל פולישוק-בלוך:
מהכיוון של המשפטים האחרונים שלך, עולה צורך ביוזמה, מקוריות ויצירתיות – זה מה שאני, כיו"ר הוועדה, טוענת מאז שנכנסתי לתפקיד.
מל פולישוק-בלוך:
זה הסיכוי היחיד שלנו להביא לצמיחה כלכלית במדינת ישראל.
מל פולישוק-בלוך:
בלי זה אנחנו לא נוכל להתחרות בשום מקום.
מל פולישוק-בלוך:
מכל הסיבות שנגעת בהן, מזרח אירופה, קולומביה, גם במזרח הרחוק יש לנו צרות מבחינת חוסר היכולת להתחרות.
מל פולישוק-בלוך:
לא סתם באנו הנה, כי מתוך הטכנולוגיה אנחנו יכולים להביא הרבה מזור לאלה שצריכים את זה.
מל פולישוק-בלוך:
אני מבקשת, מכיוון שזו הכוונה של הוועדה – ואני מקווה שחה"כ נס שתחליף אותי תמשיך בכיוון הזה – הדגש הכלכלי על ועדת מדע וטכנולוגיה הוא נכון גם כשעוסקים ברפואה ובכל דבר אחר.
מל פולישוק-בלוך:
בלי ההיבט הכלכלי לא נוכל להגיע להישג.
מל פולישוק-בלוך:
אני מבקשת מכם, במיוחד ממך ד"ר רוטשטיין – כי אתה יותר בצד האדמיניסטרטיבי – אם יש אי אלו בעיות שאנחנו צריכים לזעוק או להרים את הכפפה, אם בחקיקה, אם בקריאה לשרים השונים, אנחנו צריכים לדעת את זה.
מל פולישוק-בלוך:
סעיף התרופות שהזכרת הוא אולי סעיף קטן, אבל הוא יכול להיות משמעותי לעוד כמה תקציבים.
מל פולישוק-בלוך:
כל דבר כזה, אני ממש מבקשת, תפנו אלינו.
מל פולישוק-בלוך:
לא שאנחנו יכולים לעשות מהפכות, אבל כבר הוכחנו שאצבע אחת בהצבעה יכולה להיות בעלת השפעה.
מל פולישוק-בלוך:
הכרזתי כבר יותר מאשר במקום אחד, כולל מכתב לראש הממשלה עצמו, שאני לא אצביע על תקציב שאין בו השקעות בצמיחה כלכלית וטכנולוגיה, לא בגלל הטכנולוגיה פר סה, כי זה מה שצריך, אלא בגלל שזה הכלי היחיד שיכול להביא לצמיחה, לרפואה ולאף ואחד דברים אחרים.
זאב רוטשטיין:
כתפיסת עולם, כשאני מדבר אתכם על השלישייה הזאת, זה נעשה כעל בסיס שכבר החלטנו אסטרטגית קודם, שנקים מכוני מחקר בתוך בית החולים וליד כל מחלקה.
זאב רוטשטיין:
אנחנו הולכים עם ההחלטה הזאת כבר למעלה מעשר שנים.
זאב רוטשטיין:
זאת החלטה שמאפשרת לנו, בעזרת מכוני המחקר האלה, אחד, לבצע מחקר במד, שניים, להביא אנשים טובים לתוך הקמפוס.
זאב רוטשטיין:
כאשר נותנים להם משכורת ממשלתית זה לא בדיוק כלי תחרותי מול מוסדות אחרים, אבל אם אני נותן תשתיות מחקר, ואני משקיע בתשתיות המחקר, זה עובד מצוין.
זאב רוטשטיין:
קבלנו החלטה אסטרטגית שניה על הנדבך הראשון, לאגד את מכוני המחקר למכונים בעלי מאפיינים של מכונים מכווני מטרה.
זאב רוטשטיין:
זה נעשה כבר במשך שנתיים אצלנו עם פרות טובים.
זאב רוטשטיין:
אנחנו היום בכמה טכנולוגיות מובילות עולמית.
זאב רוטשטיין:
אם זה בתחום המחקר בסרטן, שהתאגדנו כל מכוני המחקר שעסקו בנושא הסרטן, אם זה פורום הטיפול התאי או פורום הטיפול הגנטי.
זאב רוטשטיין:
לקחנו דברים גדולים והתקדמנו כמסות גדולות.
זאב רוטשטיין:
מכוני המחקר הגדולים שלנו לא מוערכים בכל במדינת ישראל על ידי שום גורם ממלכתי.
זאב רוטשטיין:
אני לא מדבר על כך שייתנו כסף, זה חלומות שלא יתקיימו.
זאב רוטשטיין:
תמיד יגידו שאין כסף.
זאב רוטשטיין:
אבל למשל, תסתכלו על התייחסות של האוצר לפעילויות שלנו בתחום המדע והמחקר, הן כולן התייחסויות שליליות.
זאב רוטשטיין:
מגבילים אותנו בתקנות דרקוניות , שאוסרות עלינו לעשות את מה שאנחנו כבר עושים ממילא.
מל פולישוק-בלוך:
אנחנו רוצים לעשות בקרוב ישיבה בנושא של זכויות הקניין הרוחני של מה שמפתחים רופאים, במיוחד בבית חולים ממשלתי.
מל פולישוק-בלוך:
היו אצלי אנשים ממכון וייצמן, והם טוענים שאם חוקר בבית חולים עולה על פטנט, אסור לו לרשום את זה על שם המרכז בו הוא עובד.
מל פולישוק-בלוך:
הוא צריך ללכת לאוניברסיטה, ועם האוניברסיטה הוא יכול לעשות.
זאב רוטשטיין:
הוא לא יכול לעשות את זה, הוא גונב את זה החוצה מתוך בית החולים.
מל פולישוק-בלוך:
ואז הוא בעצם עובר על החוק.
מל פולישוק-בלוך:
לכן, רק מי שמתחכם - - - בארצות הברית כשעשו שינוי חקיקה בעניין הזה, הביאו לפריצה אדירה.
מל פולישוק-בלוך:
גם בעניין הזה אנחנו הולכים לעשות ישיבה, ואם יש לכם דעה בעניין – אשמח לשמוע.
זאב רוטשטיין:
יש לנו הרבה מה לומר.
זאב רוטשטיין:
אני אישית הופעתי בפני ועדת המדע לפני כמה שנים, גם בכנסת, בנושא של זכות הקניין, הופעתי כמעט בכל פורום אפשרי.
מל פולישוק-בלוך:
אני לא אחראית על מה שהיה קודם, אני אחראית על מה שעכשיו.
זאב רוטשטיין:
אבל אני לא מרגיש המשכיות.
זאב רוטשטיין:
אשמח להתחיל עוד פעם את התהליך מהתחלה, כי בנפשנו הוא.
מל פולישוק-בלוך:
בשלוש ארבע השנים הקרובות יש לך המשכיות.
זלינה בן גרשון:
יש תוכנית למו"פ בבתי חולים.
מל פולישוק-בלוך:
נכון, ועכשיו אנחנו רוצים לקדם את זה יחד עם פרופסור רחמימוב.
זאב רוטשטיין:
נשמח לשתף פעולה גם כשיבא וגם כאנשים פרטיים סביב הנושא הזה.
זאב רוטשטיין:
חשוב נורא גם למדינה שלנו שנצליח לפתח את המשאב האיכותי שיש לנו.
מל פולישוק-בלוך:
אשמח מאוד אם תוכלו לתת לי גם בכתב את הדעות שלכם, כי בקרוב מאוד יש לנו ישיבה בנושא.
מל פולישוק-בלוך:
ממקומות אחרים, הקשר בין מכוני המחקר והתעשייה זה דבר שצריך לפתח אותו כמה שיותר, כי זו הדרך היחידה לצמוח.
זאב רוטשטיין:
אנחנו נמצאים בדוגמה מצוינת, שד"ר אורנשטיין ישמח לפרט ולהסביר כיצד אנחנו עושים את זה פה, למרות כל הקשיים.
זאב רוטשטיין:
תודה לכם.
מל פולישוק-בלוך:
ד"ר אורנשטיין, בארץ אין לנו מרכז לאומי לרפואה, כמו בארצות הברית?
ישראל פאר:
NIH.
מל פולישוק-בלוך:
יש לכם כבר גרעין, למה שלא יצמח ממנו גם כזה NIH לישראל?
מל פולישוק-בלוך:
למה שלא תובילו את זה.
אריה אורנשטיין:
היו צריכים הרבה דברים להיות, ולא אכנס לדברים נספים שהיו צריכים להיות, שקשורים לתכנון מראש ולאסטרטגיה.
אריה אורנשטיין:
הראייה הפוליטית במדינת ישראל היא ראיה של קצה האף, כל שר מסתכל מהיום למחר.
אריה אורנשטיין:
אף אחד לא לוקח על עצמו.
אריה אורנשטיין:
זו החלטה פוליטית, בגדול, להקים דברים כאלה.
אריה אורנשטיין:
את הכפפה שזרקת לי, לקחתי בערך לפני 15 שנה.
אריה אורנשטיין:
חזרתי מארצות הברית, הייתי במכון מחקר בו הכרתי את פרופסור סול טימן – ומאז אנחנו עובדים יחד במחקר ופיתוח.
אריה אורנשטיין:
הגעתי לבית החולים והתחלנו לעשות דיונים, איך בית חולים בסדר גודל של תל השומר צריך לפעול.
אריה אורנשטיין:
הסתכלנו כלפי העולם הגדול, והסתבר שבארצות הברית, אזור בוסטון ואזור סן פרנסיסקו בנו מערכות בהן הם שילבו בתי חולים אקדמיים, מוסדות אקדמיים, תעשייה ופאן ביחד.
אריה אורנשטיין:
התעשייה הרפואית בארצות הברית, בשני האזורים האלה, עוברת את ה-50% תפוקות של ארצות הברית.
אריה אורנשטיין:
זה עובד כמו פלא.
אריה אורנשטיין:
ראיתי איך זה עובד זה עובד גם בתוך המוסד בו עבדתי, שעשה את זה.
אריה אורנשטיין:
אבל היה לו רק מינוס אחד, הוא אוניברסיטאי.
אריה אורנשטיין:
הרופאים לא מגיעים לשם, והמינוס היה שזה לא היה מחובר ללשד של הצורך האמיתי.
אריה אורנשטיין:
אמרתי לעצמי שמה שהם עושים, צריך לעשות את אותו הדבר בתוך בית החולים, ויש כאלה מוסדות בארצות הברית שעושים.
אריה אורנשטיין:
וזו הייתה הדוגמה שלי איך לא עושים את זה.
אריה אורנשטיין:
אמרתי שכמו שלא לוקחים מישהו שאף פעם לא היה בשדה הקרב לתכנן את המלחמה, ככה אי אפשר בציוד רפואי.
אריה אורנשטיין:
זה לא יכול להתרחש באוניברסיטה.
אריה אורנשטיין:
מדען צריך להיות אותו אחד שעוסק בתחום של פיתוח רפואי, שיודע מה זה צעקה של חוה, מה זה ריח של חולה, מה זה צרכים שלחולה, מה זה צרכים של רופא.
אריה אורנשטיין:
כשפיתחו את זה בשה הקרב הזה, אז זה יהיה מוצר מהיר ונכון.
אריה אורנשטיין:
עם הקונספט הזה באנו לבד.
אריה אורנשטיין:
עם משרד הבריאות אי אפשר לדבר בנושא הזה, כי אין כסף, אין יכולת, אין אמצעים, אין כלום.
אריה אורנשטיין:
הם רוצים לשרוד.
אריה אורנשטיין:
אני לא אומר את זה בלשון השלילה כי הם לא רוצים, הם פשוט לא יכולים.
אריה אורנשטיין:
אמרנו שאנחנו כבית חולים נהיה פיל לבן, אנחנו מידיי גדולים, ומתוך הצרכים הפנימיים שלנו אנחנו חייבים לעשות את זה.
אריה אורנשטיין:
שתיים, זה יהיה מודל.
אריה אורנשטיין:
אם הוא יצליח ויוכיח את עצמו, אבוא למערכת הפוליטית ואגיד לה: ראה ועשה, תכפילו את המערכת הזאת.
אריה אורנשטיין:
אל תעזרו לי, תעזרו למדינה.
אריה אורנשטיין:
אני טוען תמיד כשאתה בא לפתור את הבעיות שלך, תסתכל ברמה לאומית.
אריה אורנשטיין:
אם הפתרונות נכונים ברמה לאומית, הם גם יהיו נכונים לך.
אריה אורנשטיין:
זו הייתה דוגמה קלאסית לזה.
אריה אורנשטיין:
עשינו את זה.
אריה אורנשטיין:
במשך 15 שנה אנחנו עובדים על זה.
אריה אורנשטיין:
זה לא דבר שמהיום למחר.
אריה אורנשטיין:
אני פלסטיקאי, מנהל המחלקה לפלסטיקה כירורגית בתל השומר, אני יכול לעשות מיליונים, כל היום לעבוד בחוץ, מה אני צריך את זה על הראש לי?
אריה אורנשטיין:
אני פסיכי, יושב פה בבית החולים מהבוקר עד הלילה ומנהל כאלה דברים.
מל פולישוק-בלוך:
בגלל הפסיכים האלה אנחנו פה.
מל פולישוק-בלוך:
בגלל שאנחנו חושבים שיש עד כמה אנשים שרוצים שיהיה טוב לא רק לכיס הפרטי שלהם.
אריה אורנשטיין:
המדינה הזאת חיה בזכות אנשים שקמים בבוקר ודוחפים את העגלה.
אריה אורנשטיין:
יש גם כאלה.
מל פולישוק-בלוך:
15 שנה אתה מתעסק בתחום הזה.
מל פולישוק-בלוך:
מה מפריע לך למשוך את העגלה קדימה, חוץ מכסף.
אריה אורנשטיין:
נגיע לזה.
אריה אורנשטיין:
אני רוצה להראות לך קודם מה אנחנו עושים.
אריה אורנשטיין:
בגדול, כשאני מתמודד מול האוצר אני מדבר בשפה שלו.
אריה אורנשטיין:
אני לא מסכים שכשמדברים על בריאות זו הוצאה, לא מסכים שבריאות זו מדיניות רווחה של מדינה כמו שאני לא מסכים שחינוך זה מדיניות רווחה של מדינת ישראל.
אריה אורנשטיין:
כשיוצא תלמיד חכם ותורם למדינה, זו הכנסה למדינה, ותלמיד שגדל לפשע וקרימינליות זה בתי סוהר ומשטרה, שזו הוצאה חברתית.
אריה אורנשטיין:
אותו הדבר בבריאות, אדם בריא מכניס למדינה, אדם חולה מוציא למדינה.
אריה אורנשטיין:
לכן, בריאות זו השקעה בקונספציה – זה בראיית העולם שלי, שהיא שונה משל האוצר.
אריה אורנשטיין:
אבל אני לא רב עם האוצר, מקבל את המילה הוצאה, אבל אני רוצה להוכיח שממערכת של הוצאה אני הופך אותה למערכת של השקעה.
אריה אורנשטיין:
זה בנוי שאני אשמש – כמערכת בריאות -פלטפורמה לפיתוח תעשייתי, מקומות עבודה, הכנסה, מס – אקספורט של מדינת ישראל.
אריה אורנשטיין:
השישה מיליון שחיים פה יכולים לייצר לשישה מיליארד, והחוכמה, הידע, היזמה, הכסף – הכל קיים פה במדינה.
אריה אורנשטיין:
חוקי המשחק לא נכונים.
אריה אורנשטיין:
רוצים לשחק כדורסל ומשחקים בכללים של כדורגל.
אריה אורנשטיין:
הבעיה זה הכללים הפוליטיים.
אריה אורנשטיין:
רצינו להוכיח שאנחנו יכולים לעשות את זה לפני שאנחנו מבקשים ממישהו משהו.
אריה אורנשטיין:
אנחנו קיימים כבר שש שנים, ובשש השנים האלה הוכחנו שבית החולים מרוויח, כי הוא מקבל ציוד בחינם.
אריה אורנשטיין:
אני מוכיח את התיאוריה שלי לא במילים, לא בחלומות – במעשים.
אריה אורנשטיין:
אני מקבל ציוד באלפים ובמיליונים של דולרים, במקום לשלם.
אריה אורנשטיין:
אני גם חותם עם החברות הסכמים כבית חולים, ומקבל זכויות קניין בתוך החברות.
אריה אורנשטיין:
החברה רוצה ששם של שיבא מדיקל סנטר יהיה חלק ממנה.
אריה אורנשטיין:
זה נותן לה יתרון.
אריה אורנשטיין:
היא רוצה לקבל את היתרון של שדה הקרב והידע שלי.
אריה אורנשטיין:
היא רוצה לעבוד עם המדענים שלי, יש לי פ מעבדות מחקר ופיתוח בתחומים מסוימים, שמכון וייצמן באים לעשות אצלי את הניסויים.
אריה אורנשטיין:
אנחנו משתפים פעולה, והמעבדות שלי יותר טובות ממה שלהם יש.
אריה אורנשטיין:
אני הבאתי כספים, ולא מתרומות.
אריה אורנשטיין:
אני בפרינציפ לא מקבל תרומות, בשביל התיאוריה שבסיפור – עד כדי כך אני משוגע.
אריה אורנשטיין:
בית החולים לא נותן לי אגורה, משרד הבריאות לא יודע על קיומי - לא שאני לא מספר, אבל במעשה אני לבד חי.
אריה אורנשטיין:
הכסף בא בעיקרו מגרנטים קומפטטיביים -גם של המדינה.
אריה אורנשטיין:
אם יש מישהו במדינה שעוזר בתחום בצורה הכי רצינית, זה משרד המסחר והתעשייה לאורך השנים, ועכשיו על אחת כמה וכמה.
מל פולישוק-בלוך:
עכשיו הורידו לו שליש מהתקציב.
אריה אורנשטיין:
זה בגלל זה שהוא מנוע צמיחה.
אריה אורנשטיין:
בגלל זה אמרתי שהכל פוליטיקה בסוף.
אריה אורנשטיין:
המערכות הפוליטיות צריכות להחליט על דרך, כוונה ועשייה.
אריה אורנשטיין:
אני לא מבין מה יכול להיות יותר חשוב כמנוף אסטרטגי של מדינת ישראל לצמיחה מזה.
אריה אורנשטיין:
אני מביא את זה דרך תעשייה, משקיעים.
אריה אורנשטיין:
אני מדבר על כסף עסקים של שוק, אני לא מדבר על תרומות, במתכוון.
אריה אורנשטיין:
עוד לא קבלתי גרוש תרומה, חוץ מהתמונות שתלויות אצלי במסדרון.
אריה אורנשטיין:
אנחנו מרוויחים בסוף מהציוד, כי אני מקבל בתוך חברות equities and royalties.
אריה אורנשטיין:
במקום לשלם אני מקבל גם ציוד וגם equities.
אריה אורנשטיין:
אני מרוויח שלוש פעמים בדרך, כי בפעם השלישית על בסיס היכולת הזאת אני מגדל את הדור החדש שלי.
אריה אורנשטיין:
אני פתאום יכול לקרב רופא צעיר לטכנולוגיה.
אריה אורנשטיין:
לפני 20 שנה מדינת ישראל הייתה מהמובילות בתחום הביולוגי רפואי בעולם, גם בכמות גם באיכות.
אריה אורנשטיין:
היום אנחנו במקום מצוין בסוף הדרך.
אריה אורנשטיין:
כי זה לא בסדר העדיפויות של שום רופא לעסוק במחקר ופיתוח, אין לו שום תמורה לזה, אין לו שום הערכה לזה.
אריה אורנשטיין:
רופאים במדינת ישראל שלמדו במדינת ישראל, גמרו בגרות בציון 13 מתוך 10, הם עשו פסיכומטרי של 850 מתוך 800, והם עוברים עוד ארבע ועדות אנושיות, שבודקות את היכולת שלהם לתפקד בתוך מערכת הומניסטית כזאת.
אריה אורנשטיין:
אם הם עוברים את הוועדות האלה הם צריכים להיות משיח על סוס לבן ולא על חמור לבן.
אריה אורנשטיין:
זה הרופאים שבסוף אנחנו חושבים, איך הם רופאים?
אריה אורנשטיין:
זה הנוער הכי טוב שיש במדינת ישראל, על פי כל כלל של בחירה.
אריה אורנשטיין:
לוקחים כזה רופא ומגדלים אותו להיות בורג במפעל.
אריה אורנשטיין:
הוא בקו ייצור, וגם לא מעניין אותם כלום.
אריה אורנשטיין:
ישבתי פה עם פקידי האוצר, הם אומרים לי: מה פתאום רופא שלך יושב פה שלוש שעות במקום לשבת במרפאה שלוש שעות.
אריה אורנשטיין:
אמרתי לו: "מי שמך?
אריה אורנשטיין:
זה לא שלך.
אריה אורנשטיין:
בכלל.
אריה אורנשטיין:
כשאתה תצא לעולם הפרטי תדבר אחרת.
אריה אורנשטיין:
"
זלינה בן גרשון:
מה הם שואלים אותנו: בשביל מה צריך מחקר רפואי בארץ?
אריה אורנשטיין:
בכלל לא צריך את הארץ, אבנים ואדמה.
אריה אורנשטיין:
שואלים שאלות בסיס מאוד מענייניות.
אריה אורנשטיין:
לא מבינים את האוצר הזה בכלל.
אריה אורנשטיין:
אני אומר להם שאני מביא כסף, אני מוכיח שאני מביא כסף, אבל עומדים מול קיר, שכל פעם זה הפוך על הפוך.
אריה אורנשטיין:
כעת בחוק התקציב – ואתה לא יודע, הכל נעשה בחשכת הלילה – חוק התקציב זה חוק שאסור היה לו לקום במדינת ישראל.
אריה אורנשטיין:
חברי כנסת צריכים היו לצעוק חמס ולזרוק אותו לפח.
אריה אורנשטיין:
חברי כנסת שעובדים 50 שנה להוציא חוק – בחשכת הלילה הוא הופך לשום דבר.
אריה אורנשטיין:
חוק ביטוח בריאות ממלכתי ככה חוסל.
אריה אורנשטיין:
גנבו את המס המקביל בלילה, שהוא היה מרכיב חשוב בתוך חוק ביטוח בריאות ממלכתי.
אריה אורנשטיין:
האוצר לא רצה אותו, אז זה נגמר בכאלה תרגילים.
אריה אורנשטיין:
ככה זה גם פה.
אריה אורנשטיין:
אנחנו מנסים להראות שכל העולם הזה יכול לצאת נשכר, וגם התעשייה על כל גווניה יכולה לצאת נשכרת.
אריה אורנשטיין:
אני משווה את זה לפרה משוגעת.
אריה אורנשטיין:
פרה יכולה להניב חלב, ופרה יכולה להיות משוגעת, מה שקובע את העניין זה ארבע רגליים: השקעה - כסף שתיים, תעשייה שלוש, זה רפואה וארבע, זה מדע.
אריה אורנשטיין:
אם לפרה הזאת יהיו ארבע הרגליים האלה, זה הבסיס הראשוני.
אריה אורנשטיין:
אבל הפרה משוגעת לא בגלל הרגליים שלה, היא משוגעת בגלל הראש שלה.
אריה אורנשטיין:
היא צריכה ממשלה, ראש, שגורם לרגליים האלה ללכת נכון, שיש כללי שוק נכונים, שיש אינטגרציה בין כל הדברים.
אריה אורנשטיין:
אם אין ראש שקובע את זה, לא יקרה כלום.
אריה אורנשטיין:
הכל ישנו פה, כל הרגליים קיימות.
אריה אורנשטיין:
למדינה הזאת יש הכל, זה שדה פרחים, שאם משקים אותו נכון וקובעים לו כללים נכונים, הוא יעבוד.
אריה אורנשטיין:
אתם דוגמאות.
אריה אורנשטיין:
רופא, עובד מדינה, עובד בפס ייצור אז הוא גם גומל באותה צורה.
אריה אורנשטיין:
הוא לא טיפש, בשלוש כבר לא מעניין אותו כלום, כי אם מדברים פה כסף הוא יודע יותר טוב מכל הפרופסורים הגדולים איך לעשות כסף.
אריה אורנשטיין:
פה מעבודה הוא לא מרוויח כלום.
אריה אורנשטיין:
מ-94' עד היום עלינו 4% ברוטו בשכר, וויתרנו על זכות השביתה לעשר שנים.
אריה אורנשטיין:
רופאים בשירות המדינה בנו עסקים של מיליארדים, שבחלקם הגדול הם לא במדינה.
אריה אורנשטיין:
בשוק הזה קורה אחד משני הדברים.
אריה אורנשטיין:
ברוב המקרים פשוט אין כוח.
אריה אורנשטיין:
מכיוון שאין עידוד ועזרה אז זה לא קיים, וגם כשיש רעיון, בורחים ממנו, אין זמן, צריכים להתפרנס ביום-יום.
אריה אורנשטיין:
רוב הרעיונות נשארים בתחום של עבודות מחקר.
אריה אורנשטיין:
תל השומר מוציא בערך 300, 400, עבודות מחקר בשנה לפחות.
אריה אורנשטיין:
אני אומר לכם ש-10% מהם יכולים להיות פטנטים רפואיים.
אריה אורנשטיין:
אין זמן, אין מערכת שיודעת לקחת את זה.
מל פולישוק-בלוך:
בדיוק בנקודה הזאת אנחנו רוצים לעשות שינויים בחקיקה, כמו שעשו בארצות הברית.
אריה אורנשטיין:
קחו אוניברסיטה, למה ללכת לארצות הברית.
ישראל פאר:
איזה חבר כנסת ייקח את זה על עצמו?
מל פולישוק-בלוך:
אני.
ישראל פאר:
אני שמח לשמוע.
ישראל פאר:
זה הרי אחד המקרים הבודדים שוועדת כנסת יכולה לעשות משהו, כי ועדות הכנסת אין להן שיניים, הן לא מחלקות כסף.
ישראל פאר:
זה רק חקיקה.
מל פולישוק-בלוך:
זה לא עולה כסף.
ישראל פאר:
אבל זה לא פופולרי.
ישראל פאר:
מיד יתקיפו אותך שהולכים לתת ליותר עשירים ומבוססים להוציא החוצה סודות מדינה, וכל מיני דברים אוויליים, אבל בזה מפחידים את האנשים, והם מקבלים רגליים קרות.
מל פולישוק-בלוך:
בזה אתה לא צריך לשכנע אותי.
מל פולישוק-בלוך:
לכן אני מבקשת שתתנו לי את הכלים, אני צריכה את המומחים שייתנו לי את החומר.
אריה אורנשטיין:
אני מגיע לזה.
אריה אורנשטיין:
דבר שני, אני – כבית חולים - יודע במה אני טוב ובמה אני רע.
אריה אורנשטיין:
אני יודע לפתח רעיון, אני יודע להעלות רעיון, אני מסוגל – יחד עם חברה – לקדם אותו עד למוצר.
אריה אורנשטיין:
אני לא יודע לשווק, אני לא יודע למכור.
אריה אורנשטיין:
אני לא עסק שיודע למכור דברים, ולא עסק שבונה דברים.
אריה אורנשטיין:
אני צריך בצמוד אליי גוף כלכלי פרטי שיודע לחיות בג'ונגל של העולם הפרטי.
אריה אורנשטיין:
אני רוצה שיעמוד לידי גוף פרטי שיודע לדבר את השפה של הפרטי ויעזור לי לעשות.
אריה אורנשטיין:
אם אמרתי שיש 400 רעיונות בבית חולים תל השומר, תהיה לו עדיפות ראשונית לסקור מה שיש ולהגיד: זה טוב.
אריה אורנשטיין:
הוא יוציא את הרעיונות מתוך בית החולים, הוא יעודד את הרופאים לשתף אתו פעולה ולחשוב כלכלית.
אריה אורנשטיין:
שתיים, הוא יעזור לי להניף אותם כלכלית.
אריה אורנשטיין:
הוא יביא כסף.
אריה אורנשטיין:
גופים כאלה עומדים לי בפתח, ורוצים לשתף פעולה.
מל פולישוק-בלוך:
יש איזשהו בית חולים בארץ שנחשב בית חולים אוניברסיטאי אקדמי?
אריה אורנשטיין:
אני בית חולים אוניברסיטאי.
מל פולישוק-בלוך:
כי לאקדמיה יש את האפשרות הזאת.
מל פולישוק-בלוך:
אם אתם בית חולים אקדמי, למה אתם לא יכולים לעשות את זה?