GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<ורד שביט: למה זאת בעיה – כי הקבצים הדיגיטליים שלנו על סוגיהם השונים מוערכים על-ידי בהרבה כסף, כי לרבים מאתנו יש יותר ממכשיר דיגיטלי אחד, וחלק ניכר מהם זה דברים שלא נוכל לשחזר או לרכוש מחד וכו', ויש לנו בממוצע כ-90 חשבונות מקוונים שמקושרים לכל אחת מכתובות המייל שלנו, מה שאומר שאנחנו ויקירינו הולכים להשאיר אחרינו הרבה מאוד חשבונות ומכשירים דיגיטליים, שלא ברור מה יקרה אתם לאחר מותם או מותנו.
<ורד שביט: אנחנו לא מודעים לזה, ואנחנו לא מטפלים בנקודת המפגש הזו במוות ודיגיטל.
<ורד שביט: כתוצאה מכך האובדן הפוטנציאלי הוא עצום.
<ורד שביט: ולא, זה שאת אלמנה, לא נותן לך זכויות דיגיטליות.
<ורד שביט: באופן אישי לי קצת נשבר הלב כל פעם שאני צריכה להסביר את זה מחדש למישהו – שלא, אין לך זכויות דיגיטליות, גם אם אתה קרוב משפחה ממדרגה ראשונה וגם אם אתה יורש על-פי חוק.
<ורד שביט: יש שלל סיפורים מהעולם – אני מביאה לכם קומץ.
<ורד שביט: דיויד נפטר בגיל 73.
<ורד שביט: אשתו פגי מצאה עצמה אלמנה בגיל 72, ולא שיערה שדבר שיצריך ממנה הכי הרבה התמודדות זה "אפל".
<ורד שביט: אקרין ממש קטע קצרצר מדבריה.
<ורד שביט: ולא, זה שאתם הורים, לא אומר שתוכלו להיכנס לטלפון הנייד של בנכם, גם לא אם הוא נמצא מת בנסיבות בלתי-ברורות.
<ורד שביט: זה מה שלאמא של קריסטי היה לומר – כל מה שאני רוצה זה קלוז'ר.
<ורד שביט: היא אומרת: זה הולך להשפיע על כולם.
<ורד שביט: יותר ויותר מאתנו משתמשים בטלפון הנייד שלנו גם כאלבום התמונות שלנו, ספר הטלפונים שלנו או ארון התיוק שלנו.
<ורד שביט: אפילו אם בנכם התאבד כשהוא קטין, אתם תגלו שאין לכם זכויות דיגיטליות לאחר מותו.
<ורד שביט: והרשימה העצובה הזאת היא עוד ארוכה, גם בחו"ל וגם בארץ.
<ורד שביט: איך הגענו למצב הזה?
<ורד שביט: כי לכל אתר, פלטפורמה וספקית שאנחנו משתמשים בה, יש או אין המדיניות שלה בנושא, וגם כשיש אותה, אנחנו לא יודעים מהי, כי אנחנו לא מודעים לנושא, אבל לפחות עם הגופים הבין-לאומיים הבולטים, אם היינו מחפשים, היינו מוצאים מהי מדיניות המוות הדיגיטלית שלהם, כי הם מפרסמים אותה בבירור.
<ורד שביט: מה המצב בארץ – אף אחד מהגופים הישראליים העיקריים לא מפרסם את מדיניות המוות הדיגיטלית, גם אם יש כזאת.
<ורד שביט: אני בודקת את זה מאז 2012.
<ורד שביט: זה נושא כל כך לא מסודר ולא מוסדר, שאפילו לא היה ברור את מי בארץ כדאי לשאול מהי מדיניות המוות הדיגיטלית שלהם, כפי שהטבלאות שחילקתי ממחישות היטב.
<ורד שביט: אתם מוזמנים לראות את עמודים 1 ו-3 בחומרים שחילקתי לכם.
<ורד שביט: אתם מוזמנים לראות את מי אני שאלתי, את מי הממ"מ שאלו לפני הדיון שהיה ב-2014, ולראות את התשובות שקיבלנו.
יעל כהן-פארן: אתם שאלתם והם שאלו אותן שאלות?
<ורד שביט: חלק אותם גופים, חלק גופים שונים, כי אפילו לא ברור את מי לשאול.
<ורד שביט: אני שאלתי את מי שהיה נראה לי חשוב, הם שאלו את מי שנראה להם חשוב.
<ורד שביט: חלק ענו לנו תשובות שונות, חלק לא ענו.
<ורד שביט: אני חושבת שעצם הטבלה הזאת כבר אומרת לנו הרבה על המצב הנוכחי.
<ורד שביט: יש בארץ כיום טווח מאוד רחב של תשובות, מ"תביאו צו בית משפט" עד "אפילו אל תביאו תעודת פטירה".
<ורד שביט: אני דוגלת בכך שעולם דיגיטלי יש לנהל בכלים דיגיטליים.
<ורד שביט: אני לא מכירה מישהו שיתקשר לעורך הדין שלו, לעדכן אותו בכל פעם שפותח חשבון או מחליף סיסמה.
<ורד שביט: יש שלל אתרים ייעודיים לניהול השאריות הדיגיטליות שלנו לאחר מותנו, ויש כלים לניהול הסיסמאות שלנו בעודנו בחיים, שמאפשרים לנו להעביר הלאה רק סיסמה אחת, שפותחת את הכול, אבל כשהצגתי את הנושא לראשונה ב-2013 במשרד המשפטים בפני ייעוץ וחקיקה אזרחית, נאמר לי שבישראל יש בעיה לנהל את העולם הדיגיטלי באמצעים דיגיטליים משתי סיבות: אל"ף, בישראל רק לצוואה שכתובה על גבי נייר יש תוקף; ובי"ת, בגלל סעיף 8 לחוק הירושה, שאומר שהנחיות לביצוע לאחר המוות, שמושארות מחוץ לצוואה, בטלות.
<ורד שביט: עורכי דין שעמם שוחחתי על הנושא מאז טענו בלהט כי פרשנות זו של משרד המשפטים אינה נכונה, אבל לא הצלחתי לקבל עד היום תשובה מוסמכת בנושא.
<ורד שביט: ב-2013 ד"ר רועי צזנה ואני ערכנו ביוזמתי את הסקר הראשון שנערך בארץ בנושא מוות דיגיטלי.
<ורד שביט: תוצאותיו נמצאות גם כן בפניכם, בעמ' 14.
<ורד שביט: אני רוצה להסב את תשומת לבכם לתוצאות המוצגות בעמוד השלישי של הסקר, שהוא ה-16 בסך הכול.
<ורד שביט: כפי שאתם רואים, יש רוב משמעותי לכך של ספק השירות לתת לקרובי משפחה מדרגה ראשונה גישה לחשבון, גם כשהנפטר לא השאיר הנחיות.
קריאה: כל חשבון?
<ורד שביט: ברירת המחדל באופן כללי, בהיעדר הוראות מהמנוח.
<ורד שביט: אז התשובה היתה באופן גורף, שיש לתת לקרובי משפחה מדרגה ראשונה גישה, גם אם הוא לא השאיר הנחיות שמאשרות את זה.
<ורד שביט: אני רוצה להפנות את תשומת לבכם לתוצאות שמוצגות בעמוד האחרון של הסקר – אנחנו רואים שיש רוב משמעותי, שצריך לתת להורים גישה, גם אם לא היתה הסכמה מצד הילד המת; לא רק אם הוא לא השאיר הנחיות, לא רק אם הוא הסכים, אלא אפילו אם הוא אמר לא במפורש.
<ורד שביט: ולאחר פילוח של תשובות ההורים מקרב העונים על הסקר, אנחנו רואים שהרוב גדול אף יותר- - -
אורי מקלב: איך נערך הסקר הזה?
<ורד שביט: נערך בכלים מדעיים.
<ורד שביט: ד"ר רועי צזנה ואני ערכנו אותו, ואחר כך פרסמנו מאמר אקדמי בפינלנד במגזין של- - - ואלה חלק מהתוצאות שלו.
אורי מקלב: כמה אנשים ענו עליו?
<ורד שביט: ענו עליו 506, ו-504 סיימו אותו.
<ורד שביט: הוא נערך בארץ בעברית.
<ורד שביט: יש פה התוצאות המלאות של הסקר, יש ההסבר בהתחלה.
<ורד שביט: הוא הופץ בכלים דיגיטליים בלבד.
<ורד שביט: הוא הופץ באמצעים אינטרנטיים, ונערך כאמור ב-2013.
<ורד שביט: מה עם פתרון חקיקתי באמת – לפניכם טבלה שמרכזת את סטטוס חקיקת המוות הדיגיטלי בעולם, למיטב ידיעתי כיום – זה בעמ' 6.
<ורד שביט: אני גאה לומר שזה אפילו יותר מעודכן מהאתר של ה-ULC, , כי יש שינויים ממש מהשבוע האחרון.
<ורד שביט: הנציבות, למען אחידות בחקיקה של מדינות ארצות הברית, הכינה הצעת חוק מצוינת, ואז נאלצה להחליפה באחרת.
<ורד שביט: אתם רואים את העדכון הזה אצלכם בטבלאות.
<ורד שביט: במקום שאני אומר מה דעתי על הצעת החוק המעודכנת הזאת, אני אתן לאביו של אותו קטין שהתאבד בגיל 15, לדבר.
<ורד שביט: זה נמצא אצלכם בעמ' 12, וממורקר: החוק הזה נכתב עבור תעשיית האינטרנט – לא עבור משתמשים או אנשים.
<ורד שביט: וזה הולך להשפיע לא רק על משפחות שכולות כדי לאסוף זיכרונות, כי כשהדור הצעיר חי בתוך המסכים, כל מה שהולך להישאר לנו מהם זה טביעת כפות הרגליים שלהם, שעשינו כשהם נולדו, והמצבה שלהם, כי כל האמצע הוא דיגיטלי, ולא הולך להיות לנו כל האמצע הזה בגלל החקיקה החדשה בארצות הברית.
<ורד שביט: מה עוד קורה בעולם בנושא הזה חוץ מחקיקה – ב-2013 גוגל השיק את פתרון האין האוס שלה – ניהול חשבון לא פעיל.
<ורד שביט: מדובר באפשרות העברת עותק מתחולה בלבד – אתה לא יכול להעביר סיסמה.
אורי מקלב: זה כבר משהו אחר – ניהול חשבון נפרד, וגם כשהסמכתי אותו.
אורי מקלב: זה קצת משהו אחר.
אורי מקלב: הסמכתי אותו, ועם כל זה, מה הגבולות הגזרה שמסכימים.
<ורד שביט: נכון.
אורי מקלב: אנחנו עוד לא שם.
אורי מקלב: ההתמודדות שלנו צריכה להיות כשאין.
<ורד שביט: אני חושבת שזה פתרון לא טוב, אבל זה הפתרון שנמצא כרגע.
אורי מקלב: אם אדם כן מנחה וכן רוצה, הוא אומר: אני חותם – בן משפחה שלי, בן זוגי, בת זוגי, ילדיי יוכלו להשתמש, לקבל את הסיסמה, יש מישהו שימנע את זה?
<ורד שביט: כן.
<ורד שביט: גוגל לא נותנים לך.
<ורד שביט: אם אתה נרשם לשירות הזה, שירות ניהול לא פעיל, אתה לא יכול.
<ורד שביט: יש, ודאי.
אורי מקלב: לכאורה לא צריך את זה.
אורי מקלב: לכאורה אם יש לאדם, הוא גם יכול לתת את הסיסמה והאדם יכול להשתמש, ואף אחד לא ימנע ממנו, אבל זה עניין שלו.
אורי מקלב: הוא כתב את זה, החליף סיסמה, ובן המשפחה כרגע לא יודע להיכנס.
<ורד שביט: לצערי, זה לא מדויק.
<ורד שביט: יש אתרים שתנאי השימוש שלהם אוסרים על העברת הסיסמה הלאה.
<ורד שביט: יש מדינות שבהן זה אסור, אבל לא ניכנס לזה מפאת קוצר הזמן.
<ורד שביט: ב-2015 פייסבוק השיקה את פתרון אין האוס שלה – מינוי legacy contact.
<ורד שביט: גם פה אתה לא יכול להעביר סיסמה, ואתה גם לא יכול להגדיר שהפרופיל שלך לא יונצח לאחר מותך, וגם גוגל ופייסבוק, שיש להן פתרונות, לא מתקשרות אותן ישירות למשתמשים שלהן, ולכן המודעות נשארת נמוכה גם באותם מקרים שכן יש פתרון.
<ורד שביט: אז מה אני מציעה – אני מציעה שכל חשבון מקוון, שמצריך מאתנו שם משתמש וסיסמה כדי להיכנס אליו, גם ישאל אותנו מה אנחנו רוצים שיקרה עם החשבון הזה לאחר מותנו.
אורי מקלב: רק בהרשמה?
<ורד שביט: צריך לאשרר את זה כל כמה זמן.
<ורד שביט: כמו ששואלים אותנו, מה יקרה אם יפרצו לנו לחשבון – באותו אופן.
<ורד שביט: אני מציעה שגוגל ופייסבוק יידעו אותנו באופן אקטיבי על פתרונות האין האוס שהן מציעות, ממש כמו בנושאים אחרים.
<ורד שביט: גרמניה, למיטב ידיעתי, היחידה שהצליחה לסגור עם פייסבוק נהלים אחרים, והלוואי שיכולנו לגרום לרשת החברתית לשווק לנו כאן את מינוי legacy contact באופן פעיל יותר.
<ורד שביט: ועד שזה יקרה, כדאי שיעלה קמפיין ארצי להעלאת המודעות לנושא, שיכלול קריאה לפעולה והבהרת השלכות אי-טיפול.
<ורד שביט: כדאי שהאתרים, הפלטפורמות והספקיות הישראליים, שאנחנו משתמשים בשירותיהם, יפרסמו בבירור ובגילוי מה המדיניות שלהם במקרה מוות של משתמש, וגם שנדע סוף-סוף לגבי סעיף 8, אם אפשר להשתמש בכלים דיגיטליים או לא.
<ורד שביט: כדאי שאנשי מקצוע יקבלו הכשרה מתאימה לגבי מוות דיגיטלי – למשל, שעורכי דין בתחומים רלוונטיים יקבלו הכשרה לגבי מוות דיגיטלי.
<ורד שביט: לשכת עורכי הדין של- - - אנגליה ו-וולס כבר פנתה לחבריה מספר פעמים בעניין, למשל.
<ורד שביט: כדאי שעובדים סוציאליים, פסיכולוגים, כל מי שמלווה באופן מקצועי אדם הנוטה למות או את משפחתו, יקבל הכשרה לגבי מוות דיגיטלי.
<ורד שביט: באנגליה כבר נעשה פרויקט כזה, של Digital Legacy Association, להכשיר אנשים שעוסקים בתחומי קץ החיים גם בהיבטים הדיגיטליים.
<ורד שביט: אני חושבת שזו המחויבות שלנו כלפי האנשים שחיים בסיכון גבוה, אם זה מאבטחים, אם זה שוטרים, אם זה כבאים, אם זה חיילים.
<ורד שביט: מי שמסכנים את החיים שלהם בשוטף, זו האחריות שלנו לוודא שהם מודעים לנושא המוות הדיגיטלי, ושננסה להיכנס באופן שוטף להכשרות המקצועיות שלהם.
<ורד שביט: וכמו שביטוח הוא מיינסטרים, למרות שעוסק באפשרות של יכולות נכות ומוות, כך גם מוות דיגיטלי יש להפוך אותו למיינסטרים.
<ורד שביט: לסיכום אני אומר שאני מציעה ברירת מחדל של מנגנון אופט אאוט ולא של אופט אין.
<ורד שביט: ובדיוק כמו שאנחנו סומכים על קרובי המשפחה או היורשים, שיטפלו בענייניו של נפטר ברגישות ובתבונה, ויכבדו את משאלותיו, ובהיעדרן יפעלו באופן מכבד עבורו לטובת הנוגעים בדבר, כולל בעניינים פיננסיים, עלינו לסמוך עליהם גם בהקשרים דיגיטליים.
אורי מקלב: ודאי אחרים גם יתייחסו.
אורי מקלב: אבקש מעו"ד יורם הכהן, מנכ"ל איגוד האינטרנט הישראלי, לפתוח את הדברים.
אורי מקלב: יש לנו רשימה ארוכה של דוברים.
<יורם הכהן: תודה, אדוני.
<יורם הכהן: אהיה קצר.
<יורם הכהן: אני חושב שכולנו צריכים לברך על פריצת הדרך בהבאת הנושא הזה למודעות שלנו.
<יורם הכהן: אני יכול להעיד על עצמי שהנושא הזה הובא לתודעה שלי על-ידי ורד.
<יורם הכהן: איגוד האינטרנט הישראלי, במסגרת תוכנית עבודה שלו, החליט על כתיבת מספר מסמכי מדיניות.
<יורם הכהן: אתם מכירים אותה – מסמך מדיניות פרטיות ילדים, שהפך להצעת חוק פרטית לאחרונה, ומסמכים נוספים.
<יורם הכהן: הנושא של עיזבון דיגיטלי, חשבנו שחשוב מאוד – כתבנו לגבי מסמך מדיניות.
<יורם הכהן: שכרנו את שירותיהם הנהדרים של ד"ר טל מורס ופרופ' מיכאל בירנהק לכתוב את המסמך הזה.
<יורם הכהן: היום נשמע את השלב הראשון במסמך הזה, שהוא השלב שבו הצענו איזשהו, ואנחנו מצפים לכך שהאיגוד ייצא עם מסמך מדיניות שייכתב על-ידי טל ומיכאל לקראת סוף השנה.
אורי מקלב: קודם כל, תודה על היוזמה, שאתם מקדמים את זה בצורה מקצועית, תחת גוף, מממנים, לא עבודה של ורד, שהיא עבודה התנדבותית, אלא נותנים לזה ממד מקצועי, כמחקר.
אורי מקלב: בטוח שזה ייתן פריצת דרך בעניין הזה.
אורי מקלב: בבקשה, פרופ' בירנהק.
<מיכאל בירנהק: צהריים טובים.
<מיכאל בירנהק: ראשית, אני רוצה לברך את היושב-ראש ואת הוועדה על עצם קיומו של הדיון החשוב הזה, שזה כבר משרת את המטרה החשובה מאוד שוורד ציינה, של העלאת המודעות.
<מיכאל בירנהק: חלק מהדברים עלו כבר בדברי הפתיחה של היושב-ראש ושל חברת הכנסת; רק כדי לחדד את המורכבות הראשונית שיש, ואז את ההמשך.
<מיכאל בירנהק: האתגר שלנו הוא שככל שהחיים שלנו הופכים להיות יותר ויותר דיגיטליים, כך, באופן בלתי נמנע, גם המוות שלנו יהיה דיגיטלי בהרבה מובנים, כפי שהדברים נאמרו.
<מיכאל בירנהק: יש קושי.
<מיכאל בירנהק: הרבה אנשים לא רוצים לעסוק במוות.
<מיכאל בירנהק: זה מפחיד, זה מרתיע, יש אמונות כאלה ואחרות.
<מיכאל בירנהק: אנשים נוטים לדחות את העיסוק עד שלפעמים זה מאוחר יותר, מאוחר מדי.
<מיכאל בירנהק: ונקודה מרכזית נוספת, כפי שכבר עלתה בהשוואה לכספת – כאן יש לנו איזשהו גורם ביניים.
<מיכאל בירנהק: כאשר אדם כיום מת, הוא משאיר אחריו מסמכים, יומן אישי וכן הלאה, אז לבני המשפחה בדרך כלל יש גישה פיזית, ואין גורם מתווך – לא בנק ולא שום דבר.
<מיכאל בירנהק: כאן בהרבה מאוד מקרים יש גורם מתווך, אבל גם צריך לשים לב, שיש גם שוני.
<מיכאל בירנהק: כאשר אדם מפרסם חומר דיגיטלי של עצמו בפייסבוק, למשל, הדברים פתוחים לחברי הפייסבוק, שבהרבה מקרים – לא תמיד – כוללים גם את המשפחה, אז יש להם גישה לתכנים האלה.
<מיכאל בירנהק: למה אין גישה – לדברים ברבדים היותר פנימיים – שיחות בין אישיות, למשל.
<מיכאל בירנהק: פתרונות אפשריים.
<מיכאל בירנהק: פתרון אפשרי אחד הוא פתרון טכנולוגי אנושי מהסוג שוורד הזכירה.
<מיכאל בירנהק: כיום אנחנו מכירים בעיקר את הכלי של גוגל ואת הכלי של פייסבוק, ובישראל אנחנו לא מכירים שום דבר שנעשה על-ידי החברות האלה; ויש הפתרונות של חקיקה – שמו סימן שאלה, כי יש הרבה שונות בחקיקה, ויש הרבה ניואנסים, ויש ביקורת מהסוג שוורד ציינה, וגם ביקורות אחרות.
<מיכאל בירנהק: גם כשיש כלים כאלה – ונראה את זה מייד בממצאים האמפיריים של המחקר שערכנו – יש מודעות מאוד נמוכה, יש שימוש מאוד נמוך, וכפי שהיושב-ראש פתח בראשית הדברים, יש שונות מאוד-מאוד גבוהה – גם לפי סוג היישומים, לפי סוגי המידע ולפי סוגי האנשים, וכפי שציינת, אנשים משנים את עמדתם.
<מיכאל בירנהק: בדרך כלל זה קורה כשיש אירוע משמעותי בחיים – מתחתנים, מתגרשים, נולד ילד, דברים מהסוג הזה, חווים אירוע אישי קרוב במשפחה – אז אנשים חושבים על הדברים האלה, אבל השונות היא מאוד-מאוד גבוהה, וכל כלל שיהיה – אם יהיה כלל משפטי יום אחד – תמיד הוא יהיה גורף מדי, והשאלה היא לאיזה צד אנחנו רוצים שהוא יהיה גורף.
<מיכאל בירנהק: זה קושי מאוד משמעותי.
<מיכאל בירנהק: אעביר את הדברים לחברי ד"ר מוס, שיציג את ממצאי המחקר האמפירי שערכנו ממש זה עתה, ונמשיך.
<טל מורס: מה שרצינו לעשות זה לברר את העמדות וההתנהגות של גולשי האינטרנט בישראל ביחס לשאלות האלה, וערכנו סקר באמצעות חברת שילוב בפאנל אינטרנטי, שהוא על מדגם מייצג של גולשי אינטרנט בישראל.
<טל מורס: כאמור אספנו את הנתונים ממש לאחרונה.
<טל מורס: הדבר הראשון שביקשנו לברר זה את הרלוונטיות של הנושא הזה לגולשי האינטרנט בישראל.
<טל מורס: התשובה היא שלמעשה הנושא הזה רלוונטי לכולם.
<טל מורס: כולם ישאירו אחריהם איזשהו שובל של מידע, שיישאר ברשת.
<טל מורס: היושב-ראש הזכיר בדבריו את בני הנוער שאולי לא צריכים להתעסק בשאלה הזאת, אבל ייתכן שדווקא להפך – שדווקא בני הנוער, שפעילים ביותר מרשת חברתית אחת, הם אלה שמשאירים אחריהם שובל ארוך ועשיר הרבה יותר של נתונים, שאותו הם יצטרכו להחליט, מה הם עושים לאחר מותם.
<טל מורס: ניסינו לעשות חישוב של פוטנציאל מורשת דיגיטלית, שמבוסס על תדירות שימוש בכלים דיגיטליים וסוג ה- - - שנעשה בהם.
<טל מורס: כך או כך השאלה הזאת היא רלוונטית לכלל גולשי האינטרנט בישראל.
<טל מורס: דבר נוסף שביקשנו לברר הוא הנושא של הגישה במחדל, כלומר אם מישהו לא השאיר אחריו הנחיות, האם למישהו תהיה גישה לחשבונות האלה.
<טל מורס: אנחנו רואים שבדרך כלל לבן או בת הזוג או לשאר בני המשפחה יש אפשרות לגשת לנתונים האלה, אבל למעשה ביותר מחצי מהמקרים נצטרך את התיווך של ספקי האינטרנט כדי לגשת למידע, אז גם במקרים שבהם אנשים לא השאירו אחריהם הנחיות, יהיו הרבה מאוד מקרים שבהם נהיה חייבים לפנות לספקי מידע כדי לגשת למידע.
<טל מורס: לב העניין מבחינתנו- - -
אורי מקלב: שאלת ביניים: הנושא הוא עקרוני, שצריך לפנות לחברה, או שיש גם קושי מעשי?
אורי מקלב: אם אדם רוצה, הוא יכול לגשת למישהו, לומר: אין לי סיסמה – תפרוץ לי.
אורי מקלב: השאלה, מה החוק אומר?
אורי מקלב: או אם אסור, גם מישהו שהוא לא חאפר או עובד פיראטי, אין לו סמכות.
אורי מקלב: השאלה אם יש סמכות לעשות את זה, או גם באופן מעשי קשה להיכנס לזה?
אורי מקלב: השאלה אם זו רק שאלה תיאורטית עקרונית, גם במקרים נדירים מעשית, או זה גם מעשית כל כך הרבה מקרים?
<מיכאל בירנהק: מה שאנחנו רואים כאן זה למי יש גישה בפועל, שפשוט ניגשים למחשב, והסיסמאות בפנים – זה פתוח ונגיש.
<מיכאל בירנהק: אז בערך לחצי, אבל זה אומר שלחצי השני אין גישה כזאת, והם צריכים את העזרה.
<מיכאל בירנהק: לפי המצב המשפטי כיום, אם אדם ניגש לחומר שאינו שלו, ללא הסמכה כזו או אחרת, יכול מאוד להיות שזו עבירה על החוק.
<מיכאל בירנהק: יכול להיות שזו חדירה למחשב שלא כדין, יכול להיות שזו פגיעה בפרטיות לפי כמה סעיפים של חוק הגנת הפרטיות.
<מיכאל בירנהק: אני מתקשה לראות מישהו מעמיד לדין על זה, אני מתקשה לראות מישהו תובע על הנושא הזה, אבל זו עוד אחת מהמורכבויות המשפטיות, שאם עושים חקיקה, צריך להרשות את הדבר הזה על אף חקיקה אחרת.
<מיכאל בירנהק: אבל אם הולכים לחאפר או משהו כזה, או לאיש מחשבים ללא הסמכה של בעלי המידע הקודם, וזה לא עניין של בעלות קניינית – נדבר על זה עוד רגע – אלא זו זכות אישית, והמשמעות שלה אחרת, זו בהחלט עשויה להיות הפרה של חוק המחשבים של חוק הגנת הפרטיות במצב המשפטי הנוכחי.
אורי מקלב: אם אשקף את דבריך, כיום כשבן או בת זוג, לא יודע את הסיסמה, וסביר להניח שלא יודעים את הסיסמה או מישהו החליף את הסיסמה, וכל אחד מתעסק עם המחשב שלו, עם הפלאפון שלו, לא נמצא בתוך- - -
יעל כהן-פארן: לפעמים אתה לא יודע את הסיסמה של עצמך.
אורי מקלב: אז ודאי.
אורי מקלב: עכשיו אנחנו מבקשים להיכנס לזה – לא הצפנה מיוחדת אלא דבר שיכול להיות שכל בעל מקצוע יכול לעשות את זה, אבל כיום – יש מצב ירושה, וגם אם ניגש לבעל מקצוע בצורה חוקית, אין לו האפשרות היום לפתוח לו את זה, כי ברור שהפלאפון והמחשב הם רכושו, אבל לאפשר את הכניסה – אם שומר חוק, אסור לו לעשות את זה.
<מיכאל בירנהק: אני חושב שכן, ונסביר בהמשך למה אנחנו חושבים שזה לא קניין.
<מיכאל בירנהק: זה לא במקרה שזה בחוק הירושה.
<מיכאל בירנהק: אני לא יודע מה אמרו לוורד במשרד המשפטים, כי אני לא במשרד המשפטים, אבל זה לא קניין מהסוג הרגיל.
<מיכאל בירנהק: עשויות להיות זכויות יוצרים על טקסטים, תמונות.
אורי מקלב: אבל נניח שאנחנו יודעים מראש שכל מה שיש במחשב הזה זה רק תמונות מהנישואין שלהם, ועם כל זה, לא יכולים לאפשר למישהו שיפתח את זה.
אורי מקלב: או תמונות של הילדים.
<מיכאל בירנהק: זה בדיוק מראה את המורכבות.
<מיכאל בירנהק: יש המון מצבים, וזה לפעמים ככה ולפעמים ככה, ויש אימייל ויש הרבה מאוד דברים.
<מיכאל בירנהק: קשה לעשות כלל אחד שיחול על כל המצבים האלה.
<מיכאל בירנהק: אבל אנחנו נשמח להמשיך להציג עוד כמה עניינים שמשמעותיים לשאלות שמתעוררות כאן.
<טל מורס: אז אני חושב שלב העניין – וזה כבר עלה בדיון עד כה – זה שאלת המודעות לכלים האלה.
<טל מורס: ביקשנו לבדוק עד כמה אנשים מודעים לאפשרות שהם יכולים להשאיר, לנהל את המורשת הדיגיטלית שלהם.
<טל מורס: אנחנו מגלים שפחות מחמישית מהגולשים בישראל מודעים לכלים האלה, 18%.
<טל מורס: כשאנחנו שואלים את אלה שמודעים לאפשרות להשאיר ניהול של המורשת הדיגיטלית, כמה מהם הפעילו את השירות הזה, אנחנו רואים שכשליש מהם, שהם בערך 6%, הלכה למעשה הפעילו את הכלים האלה.
<טל מורס: המשמעות של שילוב שני הנתונים האלה היא שגם מודעות היא לא תנאי מספיק להנעה לפעולה, כלומר גם בקרב המודעים, אלה שמפעילים את השירות, הם במיעוט.
יעל כהן-פארן: השאלה היא גם באיזו רמה השירות מונגש.
<טל מורס: שאלנו אנשים שמודעים לכך שיש שירות, שהם יודעים שיש אפשרות קיימת, והם צריכים להיכנס להגדרות.
יעל כהן-פארן: זה לא בתהליך הרישום.
אורי מקלב: כלומר גם אם מודעים, לא רוצים לעשות את זה.
<טל מורס: שמתעדכן כל הזמן, כלומר יש דברים שהיו לפני שלוש שנים- - -
אורי מקלב: אם הבנו נכון, הוא יודע על האפשרות, אבל לא מעוניין לעשות את זה – יכול להיות שהיה רוצה לסווג, חלק כן וחלק לא, אבל הוא גם בעצמו, יש לו חלקים – זה מורכב יותר, ולכן כבר לא עושה את זה.
<מורן צור: הרוב לא יודעים שקיימים שירותים שמאפשרים הסדרה כוללת של כל הדברים האלה.
<טל מורס: העניין הוא שגם מודעות היא לא מספיקה כדי להניע לפעולה, וכששואלים למה אנשים שמודעים לכך לא הפעילו את השירות, זה בדרך כלל סיבות שקשורות לדחיינות – אני לא רוצה לעשות את זה עכשיו, לא רוצה להתעסק בזה וכדומה.
אורי מקלב: אם נעשה ברירת מחדל – מה יהיה- - -
<טל מורס: זה השקף הזה.
<טל מורס: הדבר הבא שביקשנו לבדוק הוא מה גולשי האינטרנט עצמם רוצים שיקרה; מנקודת המבט שלהם, מה הם רוצים שיקרה עם המידע שהם משאירים אחריהם אחר מותם.
<טל מורס: פה אנחנו רואים שהתמונה מאוד-מאוד מורכבת ולפעמים סותרת.
<טל מורס: אנחנו רואים שבשירותים כמו דואר אלקטרוני, רשתות חברתיות ושירותי ענן יש בדרך כלל רוב יחסי למתן הרשאות לנתונים האלה.
<טל מורס: לעומת זאת, במקרים של אתרי היכרויות אנחנו רואים תמונת ראי של הדבר הזה, כלומר סירוב יחסית גורף למתן גישה.
<טל מורס: אנחנו רואים שיש שתי קבוצות בקצוות שהן יחסית משמעותיות, של אנשים שמוכנים לתת גישה מלאה; לצדם אנשים שמסרבים לתת גישה בכלל, ובתווך יש קבוצה נוספת, שאומרת שהיא מוכנה לתת גישה לחלק מהתכנים.
<טל מורס: השאלה היא איך אנחנו מסתכלים על מכלול הנתונים האלה, ואיך אנחנו מקבצים אותם, שאפשרות אחת, אם אנחנו חובשים משקפיים של שיתוף, אנחנו יכולים להניח שאנשים בצד של השיתוף היו רוצים להצטרף למתן הגישה לדברים האלה, מצד שני במשקפיים של שליטה במידע.
<טל מורס: אנחנו יכולים לראות שסך הכול יש כ-50% - לפעמים קצת יותר – אנשים שלא מוכנים לתת גישה מלאה וגורפת לנתונים שלהם לאחר מותם.
<מיכאל בירנהק: עכשיו אנחנו לכמה מהסוגיות העקרוניות, הפילוסופיות, כפי שאדוני הגדיר את זה.
<מיכאל בירנהק: יש פה מורכבות אנושית – שמענו פן אחד, והוא הרצון של משפחות או קרובים לגשת למידע.
<מיכאל בירנהק: זה רצון מובן, הוא חשוב, הוא חשוב לצורך האבל, הזיכרון, ההנצחה.
<מיכאל בירנהק: שמענו את הדברים המרגשים של ורד קודם.
<מיכאל בירנהק: מצד שני, אנחנו גם קוראים מחקרים שבהם יש בני משפחה שאומרים: אני לא רוצה.
<מיכאל בירנהק: אני מעדיף שזה יהיה סגור.
<מיכאל בירנהק: אני מעדיף את זה בשביל הקלוז'ר.
<מיכאל בירנהק: כל אחד חווה את האבל באופן מאוד-מאוד אינדיבידואלי, ואני בטוח שרבים מהיושבים בחדר הזה חוו אבל של קרבת משפחה גבוהה, וכל אחד חווה את זה אחרת.
<מיכאל בירנהק: אין אבל אחד דומה למשנהו.
<מיכאל בירנהק: הנקודה המרכזית – וראינו את זה עכשיו בנתונים – חלק ניכר מהמשתמשים רוצים לשלוט במידע שלהם ובגורל המידע שלהם לאחר מותם, ובדרך כלל, כשהם רוצים לעשות את זה, זה במיוחד מפני בני המשפחה.
<מיכאל בירנהק: לכולנו יש סודות קטנים וסודות גדולים, ומי שבוחר לשמור את הסודות האלה אתו, בדרך כלל רוצה לשמור אותם בסוד במיוחד מאנשים קרובים, וזה הקושי המרכזי.
אורי מקלב: מה עושה ביום-יום?
אורי מקלב: אדם מחביא את זה סגור, אבל הוא צריך לקחת בחשבון שאחרי 120 יגלו את זה.
אורי מקלב: זה רק שאלה של מודעות.
<מיכאל בירנהק: יש דברים שונים.
אורי מקלב: אם לא כל כך מסתיר, סימן שלא אכפת לו כל כך.
אורי מקלב: אומר: אחרי המוות לא אכפת לי.
יעל כהן-פארן: הרבה פעמים מוות בטרם עת – אתה לא תאמר: אמחוק את השיחה הזאת, אם זאת שיחה סודית.
אורי מקלב: אבל מה קרה באותו יומן או ניירת שיש לו, שעד עכשיו הוא לא רצה שיחשפו.
אורי מקלב: הפרופ' דיבר על כך שדווקא מהקרובים אליו.
אורי מקלב: אבל רק השתנו הדברים.
אורי מקלב: הם יותר נחוצים, יותר מהירים.
<מיכאל בירנהק: בסביבה דיגיטלית יש הרבה יותר אפשרויות לתקשורת וליחסים ולסוגי מידע שנוצר.
<מיכאל בירנהק: אפשר לשאול את בני הנוער פה, אבל אני מניח שרבים לא כותבים יומן אישי.
<מיכאל בירנהק: יהיה מעניין לשמוע אותם.
אורי מקלב: תכף אתן לכם, ותאמרו מה דעתכם על הדיון.
אורי מקלב: כולנו מרגישים עצמנו צעירים, אבל נשמע, כי בני נוער משתמשים בזה הרבה, ועדיין הסודות – לאט-לאט בגיל מבוגר יותר מרגישים שהסודות הם לא סודות.
אורי מקלב: בגיל צעיר נראה שהסוד הוא מאוד דומיננטי בחיים.
<מיכאל בירנהק: עוד מורכבות שיש לנו כאן היא שהמורשת הדיגיטלית שלנו כוללת בהרבה מקרים מידע שהוא לא שלנו.
<מיכאל בירנהק: סטודנטים שלי שולחים לי אימיילים, מבקשים דחיות בעבודות או כל מיני דברים, ולפעמים הם מפרטים את מצבם הרפואי.
<מיכאל בירנהק: אני בטוח שאנשים מהציבור פונים אליכם, חברי הכנסת, ולפעמים מפרטים דברים מאוד-מאוד אישיים.
<מיכאל בירנהק: אז כאשר ביום פקודה ייגשו לחומר שלי, ימצאו שם הרבה מאוד מידע אישי על סטודנטים שמספרים דברים – לפעמים באמת רפואיים ואישיים אחרים, מאוד אינטימיים.
אורי מקלב: אדם אומר לך: אני רוצה לדבר אתך – רוב הדברים שאנחנו מתעסקים אתם, הם מאוד אישיים.
אורי מקלב: אנחנו כבר רגילים בזה.
אורי מקלב: אצלנו זה לא חריג.
אורי מקלב: אצלנו זה גם לא חדשה.
<מיכאל בירנהק: כששולחים לנו אימיילים, ביום פקודה, כשייגשו לאימיילים שלנו, ימצאו גם את הדברים של אנשים אחרים, שחיים או מתים באותו שלב.
אורי מקלב: אתה אומר שכל אחד גם מחזיק דברים אחרים.
אורי מקלב: במקצוע שלי אני אמון על סודות המקצוע, על המחויבות שיש לי.
אורי מקלב: אם אני נותן גישה, אני פותח את זה לאנשים שכשנתתי לו, לא חשבתי שמישהו אחר יגיע לזה.
אורי מקלב: אבל לכל רופא יש הכרטסת שלו, ובסופו של דבר מישהו אחר מקבל את הכרטסת הזאת, ואף אחד לא אמר- - -
יעל כהן-פארן: אבל לרופא יש חיסיון.
אורי מקלב: אבל בני המשפחה של הרופא – לרופא היתה כרטסת.
אורי מקלב: נכון שאסור לו לפרסם לאותו יורש שלו, אבל לחמשת ילדיו יש הגישה לכרטסת.
<יהונתן קלינגר: אל תלכו למקרה הקיצון של בעלי חיסיון.
אורי מקלב: תכף גם נגיע אליך.
אורי מקלב: יש לנו עוד הרבה.
<מיכאל בירנהק: נקודה אחת שהיא קריטית לדיון הפילוסופי.
<מיכאל בירנהק: פרטיות היא מושג עמום, היא מושג מורכב.
<מיכאל בירנהק: אדוני הקדיש לזה דיון של הוועדה לפני מספר חודשים.
<מיכאל בירנהק: פרטיות היא מה שאנחנו המשפטנים קוראים לו זכות אישית.
<מיכאל בירנהק: היא לא זכות קניין.
<מיכאל בירנהק: פרטיות היא לא כמו הדירה שלי והיא לא כמו המכונית שלי והיא לא כמו חשבון הבנק שלי.
<מיכאל בירנהק: פרטיות היא משהו קונסטיטוטיבי לזהות שלנו, לאישיות שלנו, היא צורך פסיכולוגי מאוד משמעותי.
<מיכאל בירנהק: יש קושי בהגדרה, אבל הפרטיות, אנחנו נוהגים לומר – בתי המשפט אימצו את ההגדרות האלה בחו"ל ובארץ- - -
אורי מקלב: יש זכות לנפטר לפרטיות?
<מיכאל בירנהק: לא.
<מיכאל בירנהק: בדין הישראלי, כשקוראים אותו, הפרטיות מתה יחד עם האדם.
<מיכאל בירנהק: זה גם תואם את חוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות, שאדם זכאי לזכויות וחובות מגמר לידתו ועד יום מותו.
<מיכאל בירנהק: בתי המשפט- - -
אורי מקלב: כל אדם, אתה אומר: אחרי המוות אין לו פרטיות?
אורי מקלב: אסור לבזות אותו.
אורי מקלב: אני לא חושב שזה חד-ערכי.
אורי מקלב: מאוד לא פשוט.
<מיכאל בירנהק: בתי המשפט מדברים לפעמים על כבוד המת ועל פרטיות המת.
אורי מקלב: לפעמים כבוד המת הוא גם כבוד המשפחה, דהיינו אם אני פוגע בו, אני גם פוגע במשפחה, אבל גם אם נניח שאין כבוד המשפחה בעניין הזה- - -
<מיכאל בירנהק: זה לא מעוגן בחקיקה, ולא במקרה, אגב.
<מיכאל בירנהק: בזמנו כשחוקקו את חוק הגנת הפרטיות, זה עלה עוד פעם וירד עוד פעם.
אורי מקלב: אני חושב שאנחנו בורחים מהנושא הזה, כל מיני דברים שרצינו לגעת.
<מיכאל בירנהק: אבל כשמדברים על כבוד המת ועל פרטיות המת, בהרבה מקרים – יש לשים לב – זה מטבע לשון.
<מיכאל בירנהק: זה לא המת שאנחנו עכשיו מגנים על הפרטיות שלו; זה על הפרטיות שלנו, האנשים החיים, שחשוב לנו – מי יותר ומי פחות – מה יקרה עם המידע שלנו לאחר מותנו.
<מיכאל בירנהק: יש גם מורכבות טכנולוגית – חשוב לשים את זה על השולחן.