GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אורי מקלב: המערכת, מעבר לניסיון להכפיש ולהשמיץ את המערכות הקיימות כדי להאדיר או לא להשאיר ברירה, וכחלק מדיון שהיה בוועדת חוקה לא מזמן, שם באו לקבוע שרב רושם נישואין, אסור לו לקבל כסף, הרבה איסורים שחלים עליו – בסופו של דבר המטרה היא כדי למנוע את האפשרות, שהמועצה הדתית לא תוכל לספק את כל השירותים.
אורי מקלב: אי-אפשר לדרוש מרב מפתח תקווה שייסע לרישום נישואין באריאל או שייסע עד אילת או כל מקום אחר.
אורי מקלב: יש מערכת הוצאות סביב הדברים הללו, יש מערכת חסמים.
אורי מקלב: כמו שהמערכות האלה לוקחות, ולוקחים אפילו יותר, בסופו של דבר צמצום האפשרות, ולדחוק את המועצות הדתיות לפינה, שהן לא יוכלו לתת את כל השירות, זה יביא את האנשים לבחור במערכת אחרת.
אורי מקלב: אנחנו צריכים לדעת שלא ניתן יד לזה.
אורי מקלב: אנחנו באמת מנסים ומשתדלים ופועלים לעצור את הדברים.
אורי מקלב: אתה העלית דברים נכונים בעניין.
<דוד מצגר: ונקודת סיום, מבחינת הבקשה.
<דוד מצגר: אני מבין שגם מערכות בתי הדין מחוברים לשירת הים.
<דוד מצגר: כל הנושא נקרא טלקומוניקציה, של קשר בין לבין.
<דוד מצגר: אצלנו המערכת קורסת לעתים, במיוחד בימי ראשון.
<דוד מצגר: כאשר זוגות מסוימים ומשפחות עוברות את השבת, איני יודע מה מערך ההתגוששויות באותם בתים, אבל בעיקר זה בימי ראשון - אני פונה לרבנות.
<דוד מצגר: ואז מציפים אותנו, כי הם לא מבדילים בין בית דין רבני לרבנות.
<דוד מצגר: הצרה היא, בתי הדין הרבניים לא עונים לטלפונים באופן קטגורי.
אורי מקלב: אולי זה גט מחושב – אולי אם היו עונים, כבר היו פותחים תיק.
אורי מקלב: אולי בימי ראשון הם רק לא עונים...
<דוד מצגר: השאלה, עד כמה המערכות – כי זה מתחיל ביום ראשון במסות גדולות, וכל השבוע – זה ממש קטסטרופה.
<דוד מצגר: השאלה, עד כמה- - -
<עודד פלוס: שמעת מה אמר לך היושב-ראש.
<עודד פלוס: זה שלא משיגים – הם לא מתגרשים...
אורי מקלב: אבל הבנתי, ליאור, שיש קישור.
<ליאור אשכנזי: יש קישור בין מערכת שירת הים לבתי הדין הרבניים, ובמערכת שירת הים אנחנו מקבלים אינדיקציה מבתי הדין הרבניים.
אורי מקלב: ביום ראשון תענה: כאן לא הרבנות.
<ליאור אשכנזי: כאן מתחתנים, נקודה.
<ליאור אשכנזי: ..
<דוד מצגר: זה מה שאנחנו אומרים – אצלנו מחייכים, ושם בוכים.
<דוד מצגר: ..
אורי מקלב: אנחנו הרבה ניזונו בנוגע לרישום נישואין בדיונים פה במערכת שלכם במערכת שפועלת מאוד-מאוד טוב, וזו ההיכרות שלי – אני מניח שגם בעירובין וגם בכשרות, אבל אנחנו נחשפנו, וגם לקחנו כדוגמה את המערכת שלכם, לחזק את מערכת רישום הנישואין בכל המועצות הדתיות, לכן גם תודה רבה למועצה הדתית חיפה.
אורי מקלב: מר מלכא ישעיהו, בבקשה.
אורי מקלב: אני מבקש מכל אחד שתיים-שלוש דקות.
<ישעיהו מלכא: אדוני היושב-ראש, אני רוצה להתייחס למשפט האחרון שלך.
<ישעיהו מלכא: אדם יכול לעבוד, לעבוד, לעבוד, אבל אם המשוב שהוא מקבל, הוא מקבל בצורה לא נכונה, כל העבודה שלו – למשל, זוג שבא לי, לוקח כרטיס, ממלא את חוות הדעת שלו.
<ישעיהו מלכא: הכרטיסים האלה נאספים, מועלים על גרף, מתקיימים דיונים, ומנסים לנווט את זה בצורה אחרת, התייחסות לאותן הערות, והראיה – הראשון לציון קיבלה ציון 99, הראשון בארץ מבחינת ביקורת סמויה.
אורי מקלב: אתה מתכוון, הבירורים שנעשים מסביב, אחרי הרישום.
<עודד פלוס: הפקת לקחים.
<עודד פלוס: היא לוקחת את כל הדברים שמעלים, ועושה הפקת לקחים.
<עודד פלוס: הוא אומר – האדם מדבר עם המערכת – יש המשך לזה אחר כך.
<ישעיהו מלכא: נושא של שירת הים, אני רוצה להתייחס.
<ישעיהו מלכא: אני באתי ממערכת, עבדתי כמנהל פרויקטים בסדר גודל – ולראות מערכת, כפי שהוצגה על-ידי המנכ"ל ועל-ידי ליאור, לראות את הפרטים, אחד אחרי השני, לראות את הדברים האלה עובדים בשטח בצורה נפלאה ביותר – אני רוצה לומר לך שיש חשיבה מאוד עמוקה.
<ישעיהו מלכא: יש פידבק, יש קשר, יש התייחסות אישית לאנשים מבחינת הסובלנות והסבלנות לאנשים.
<ישעיהו מלכא: זה נותן את אותותיו בצורה יוצאת מהכלל, שחברי המועצות הדתיות מרגישים שלא כל כך נורא, אין מה לפחד.
<ישעיהו מלכא: זה לא האח הגדול שהולך לעשות להם בקרה עליהם, אלא הם יעבדו עצמאית לחלוטין, ויש הגיבוי של המנכ"ל לכך.
אורי מקלב: אני מאוד שמח לשמוע את הדברים.
אורי מקלב: ראשון לציון היא עיר ואם בישראל, שמתפתחת מאוד.
אורי מקלב: היא עיר גם ותיקה, אבל גם עיר מתחדשת מאוד.
אורי מקלב: יפה לשמוע, ואין לי ספק שיש הרבה צרכנים עכשוויים ועתידיים למועצה הדתית, וטוב שיש לכם שירות, ושאתם מקבלים פידבק טוב.
אורי מקלב: זה מאוד מעודד ומאוד משמח.
אורי מקלב: תודה רבה על הדברים, מר ישעיהו.
אורי מקלב: עו"ד רפי מלחי, יושב-ראש החטיבה הדתית בהסתדרות החדשה.
<רפאל מלאכי: תודה.
<רפאל מלאכי: שתי נקודות בקצרה אני רוצה להעלות.
<רפאל מלאכי: אני לא רוצה לקלקל את השמחה של כולם פה עם המערכת – גם אני מברך על המערכת החדשה, והטכנולוגיה היא דבר מאוד טוב ורצוי, אבל אני רוצה להתחבר דווקא לדברי המנכ"ל שאמר שרוצים לשנות את התדמית – בישיבה של המנכ"ל אמרתי לעובדי המועצות הדתיות – השאלה שלי, האם התייחסו לעובדים בנושא הזה, לכל הטמעת המערכת?
<רפאל מלאכי: אנחנו ראינו מערכות מאוד גדולות ברשות המסים, בביטוח לאומי ובעוד כל מיני משרדים, שלא העזו להפעיל את המערכות לפני שישבו עם ועד העובדים, וגם פיצו אותם, וגם נתנו להם הכשרות ספציפיות – זו נקודה ראשונה.
<רפאל מלאכי: נקודה שנייה, בקשר למה שאמר הרב מצגר, בקשר לנישואין, הייתי מבקש בנושא הזה לדון, לא לאפשר לצוהר להיכנס למערכת, משום שמאז שאפשרו לצוהר לרשום נישואין, אנחנו יודעים מה קורה במחלקות הנישואין בכל המועצות הדתיות בארץ – יש ירידה דרסטית ברישום, וזה רק הולך ומחליש את המועצות הדתיות – הן את העובדים והן את הפן התקציבי שלהם.
<רפאל מלאכי: זו הנקודה השנייה, והייתי שמח שתהיה התייחסות לשני הנושאים הללו.
<עודד פלוס: אתייחס לשתי הנקודות שהעלית.
<עודד פלוס: קודם כל, לגבי העובדים.
<עודד פלוס: אני חושב שאם תסתובב בארץ, ותדבר עם העובדים – יושבים פה ראשי מועצות דתיות – המערכת הזאת היא ברכה לעובדים.
<עודד פלוס: אני מסתובב לא מעט, מדבר עם העובדים במחלקות הנישואין, שעובדים עם המערכת.
<עודד פלוס: זו ברכה מבחינתם.
<עודד פלוס: זה מייעל להם את העבודה, זה מקצר להם את ההליכים.
<עודד פלוס: אם לא הייתי ציני, הייתי אומר שהם צריכים לשלם לנו.
<רפאל מלאכי: רק אעיר על מה שאתה אומר.
<עודד פלוס: אני לא מנהל אתך ויכוח.
<רפאל מלאכי: לא ויכוח, אבל אני כחבר מועצת ביטוח לאומי, כשהטמיעו את המערכת בביטוח לאומי, לא נתנו להם להיכנס עד שלא ישבו עם ועד העובדים, וגם נתנו להם תוספת בשכר בנושא הזה.
<רפאל מלאכי: כפי שאמרת, ואני מתחבר למה שאמרת – התדמית כל כך חלשה, העובדים כל כך חלשים, אז לא סופרים אותם בכלל, לצערי הרב.
<רפאל מלאכי: ואני פה בשביל לייצג את העובדים.
<עודד פלוס: רפי, אנחנו נשמח מאוד לשתף אתכם פעולה, כשיירגעו קצת הרוחות בהסתדרות אחרי הבחירות.
<רפאל מלאכי: ברוך השם, אנחנו רגועים, ולא טעינו.
<עודד פלוס: לגבי צוהר, שמעתי גם את הדברים שנאמרו פה.
<עודד פלוס: נתתי אמירה כדי לא לפתוח דיון, שלצוהר כרגע לא מתחברים, אבל שמעתי מה שהיושב-ראש אמר.
<עודד פלוס: ברור שכל מהלך שנעשה, הוא תנאי להתנהלות חוקית מבחינתם, כלומר אם יש הפרה של החוק - ויש פה ושם נקודות כאלה – נטפל בהם, ואין ספק שהחיבור למערכת שירת הים זה סוג של מקל וגזר.
אורי מקלב: זה דבר חשוב שאמרת בעניין הזה.
אורי מקלב: אני חושב שלא יכולים לתת למערכת חיצונית להשתלט על מערכות פנימיות, לגרוע ממועצות דתיות אחרות באופן שעובדים מחוץ למערכת, לא כפופים לתנאי המערכת, ולהשתמש בתוך המערכת.
<עודד פלוס: היום 10% מרישום הנישואין מבוצע על-ידי צוהר.
<עודד פלוס: 3,500.
<חיים ברודזיק: זה כל הארץ, אל תשוו אותם לערים.
<עודד פלוס: בסדר.
אורי מקלב: אבל אי-אפשר לא להשתמש, לגבות כספים כמה שרוצים, לגבות יותר כספים ולעשות עוד פעולות, תעמולה, לבוא במקומות, לא לרשום, ואז לומר: אני רוצה גם את המערכת הזו.
<חיים ברודזיק: והם עוד גובים- - -
אורי מקלב: ודאי, גובים יותר כסף, ואחרי זה לבוא, להכפיש ולהשמיץ את המערכות הקיימות.
אורי מקלב: אני לא חושב שאפשר לתת להם בצורה מסודרת.
אורי מקלב: אם זה היה במערכת אחרת, אם זה היה קורה בביטוח לאומי או במשרד הפנים או בכל מקום אחר, ודאי שהמערכות – משרד התחבורה – המערכות היו מתמודדות עם זה, ואני אומר לך, אדוני המנכ"ל – זה חלק מהתפקיד.
אורי מקלב: צריך לעשות את זה באומץ.
אורי מקלב: אני חושב שבסופו של דבר, צריך לעשות את זה.
אורי מקלב: אולי בהתחלה היה נראה, להשלים עם המצב, ולא חשבו שזה יגדל לכאלה ממדים, אבל הנה.
אורי מקלב: אם, נניח, פעם, בדימוי שזה נכון – זה גם לא נכון – אנשים יקבלו שירות טוב יותר במועצות הדתיות היום, אין ספק בעניין הזה, ויש גם פידבק טוב.
אורי מקלב: אנשים שבאים, ובאות המערכות, אומרים שקיבלו התייחסות טובה, העובדים עושים מאמץ – על זה צריך אולי לתת להם תוספות.
אורי מקלב: היום היחס של פקיד ממשלתי – אנחנו מכירים אותו וחשים אותו וחווים אותו, וזה תלוי במצב רוח, איך הגיע היום.
אורי מקלב: אין לו שום מניעה, איך לדבר עם אנשים, זה נהפך כמעט לסטנדרט, הוא משתתף לגבי האזרח שבא לקבל שירות, והעובד במועצה הדתית יודע שהוא צריך לעשות מאמץ יתר.
אורי מקלב: אנחנו מקבלים פידבקים גם משירותי הקבורה.
אורי מקלב: אנשים היום משבחים את שירותי הקבורה, התייחסות של עובדי החברות קדישא.
אורי מקלב: יש דברים שאולי הם מקצועיים כמו עירובין, אבל דברים – המערכת עוברת גם עכשיו מסע לא קטן- - -
<עודד פלוס: מפה אני הולך למועצת הרבנות הראשית, לקיים דיון.
<רפאל מלאכי: אדוני היושב-ראש, מה עם המשכורת שלהם?
אורי מקלב: עכשיו אני רוצה להתייחס אליך.
אורי מקלב: קודם כל, באמת אתה צודק.
אורי מקלב: בחלק הזה אתה דואג לעובדים, ואם העובדים במקומות אחרים קיבלו, למה שגם כאן לא יקבלו?
אורי מקלב: אם במקומות אחרים עובדים – בצדק או שלא בצדק, לא נדע – אבל אני כן רוצה להעלות על נס את עובדי המועצה הדתית.
אורי מקלב: המועצה הדתית לא השביתו, ולא אמרו: נתנה את המערכת כל זמן שלא נקבל תוספת שכר.
אורי מקלב: הבאת דוגמה מאוד-מאוד לא טובה מביטוח לאומי.
אורי מקלב: אנשים סבלו, התעמרו, ואנשים נמנע מהם לקבל שירות בביטוח לאומי.
אורי מקלב: אנשים היו צריכים לטרוח הרבה.
אורי מקלב: היתה להם הרבה טרדה, הרבה עגמת נפש, הרבה הוצאות.
אורי מקלב: עד היום מערכות שלמות, שהיו יכולות להיות ממוחשבות, והיו מונעות מאנשים – היו יכולים לשפר את השירות, ולא מקבלים את זה בגלל שאנשים היו מקבלים את התוספות.
אורי מקלב: אני לא רוצה לומר לכם, מאחורי הקלעים – אתה גם יודע, אתה בהסתדרות – שהיום במשרדי הפנים, בלשכות למרשם האוכלוסין אנשים מחכים, יש הרבה-הרבה השלכות בעניין הזה.
אורי מקלב: בסופו של דבר מאחורה זו שאלה של לא נענים לדרישות העובדים.
אורי מקלב: אני לא נכנס כאן – אתה ודאי תגיד שהעובדים מוצדקים, ויכול להיות שבאמת מוצדקים.
אורי מקלב: אם היה היום צריך לעבור למערכת ביומטרי – בהחלט יכול להיות שהדרישה ממנו – קודם כל אנחנו דורשים ממנו יותר קבלות קהל, הוא צריך לשבת יותר זמן להנפיק את התעודה, הדיוק שלו והמאמץ שלו תוך כדי העבודה – יכול להיות.
אורי מקלב: אני מקווה שהתוספות הן על עבודה.
אורי מקלב: כלומר מה שמקבלים משכורת, זה בלי לעבוד.
אורי מקלב: עכשיו צריך תוספת.
<ישעיהו מלכא: המועצות הדתיות, אין להן שאלטר.
<ישעיהו מלכא: זו הבעיה.
<דוד מצגר: יש להן שאלטר, הרב ישעיהו.
<דוד מצגר: לא מנצלים אותו.
אורי מקלב: אבל זה שעובדי משרד הדתות – אני מעלה על נס – שהם לא עשו סנקציות ולא עשו לא שביתות איטלקיות ולא עיצומים, ונתנו את השירותים, הפוך – אמרו: נעשה ונשמע – צריך לציין אותם.
אורי מקלב: הם קודם כל עשו.
אורי מקלב: זה שלא צריך לקפח אותם – אני גם חושב.
אורי מקלב: אם מקובל במשרדים ממשלתיים – אתה שומע מיאיר ברמז, וזה לא סוד, שבפרקליטות – אולי לא דרישות שכר אלא דרישות- - -
<יאיר פרנק: רוב-רובן המוחלט של המערכות החדשות עולות בלי שום סכסוכי עבודה ותוספות שכר.
<יאיר פרנק: מעטים המקרים שבהם העסק הוא במסגרת סכסוך, ואז יש איזושהי תוספת שכר.
<רפאל מלאכי: בוועדים החזקים, אתם לא מסוגלים להתניע מערכת בלי לשבת אתם.
<רפאל מלאכי: חד-משמעית אני אומר לך את זה.
<רפאל מלאכי: ועדים חזקים לא ייתנו לכם להכניס.
<יאיר פרנק: לא מדבר על לשבת – הועלתה פה סוגיית התגמול, אז אני אומר – רוב מוחלט של המועצות פועלות בלי תגמול, ולחשוב שתפישתית מערכת מידע היא בת ערובה לתגמול, זה לא נכון.
<רפאל מלאכי: אין ברירה לפעמים.
<יאיר פרנק: אה, זה נשק?
<יאיר פרנק: אז בסדר.
<רפאל מלאכי: בהחלט כן.
אורי מקלב: אני רוצה להשאיר את האווירה הטובה.
<רפאל מלאכי: אני מתנצל – אמרתי מראש שאני לא רוצה לפגוע בשמחה.
<ליאור אשכנזי: אני גם רוצה לומר ליושב-ראש שיש גם מחלקות בעיריות שמחוברות לשירת הים, כמו מודיעין, כמו אילת.
<רפאל מלאכי: אין שם מועצה דתית.
<ליאור אשכנזי: אין שם מועצה דתית, זה חלק מהעירייה לגמרי.
<ליאור אשכנזי: היא מחוברת לשירת הים.
אורי מקלב: מה עם בני ברק?
<חיים ברודזיק: זו מועצה דתית רגילה.
אורי מקלב: אבל חלק מהשירותים לא ניתנים על-ידי העירייה.
אורי מקלב: צריך לחשוב גם.
אורי מקלב: יכול להיות שחלק מהדברים – אפשר להתחבר, חיבור לרב העיר.
אורי מקלב: לא הרחבנו.
אורי מקלב: מאחורי הדברים, כפי שאמרתם, יש עובדים רבים – גם עובדי המשרד, שאתם הנציגים שלהם, עובדים בתוך המשרד לשירותי דת, גם המשרד, ההנהלה שלו, כולל השר, שרואה חשיבות מאוד גדולה, מזכיר הרבה בכנסת את המערכות הללו.
אורי מקלב: זו תשובה כנגד הרבה פנים, קטגורים.
אורי מקלב: לא רק עצם המערכת – אנחנו גם מרימים את הדגל הזה, יכולים להתגאות בעניין הזה.
אורי מקלב: יש לזה ערך מוסף, כפי שאמרנו, ואני מאחל לכולנו שגם ישפר את השירות, גם ייתן שירות טוב יותר, גם ירחיב את השירותים, גם יידע להתמודד עם הניסיון לפגוע בשירותים של המועצות הדתיות ושל המשרד, ובעצם המטרה היחידה היא שירות טוב.
אורי מקלב: שלום רב, אני מתנצל על האיחור.
אורי מקלב: היום יום שלישי, י' בתמוז התשע"ז, 4.7.2017.
אורי מקלב: על סדר-היום: הזכויות על נכסים דיגיטליים לאחר המוות.
אורי מקלב: לפני שאפתח, אני מבין שיש לנו אורחים – קבוצה של בני נוער מקיבוץ יגור.
אורי מקלב: כולם תלמידי תיכון?
מפעיל קבוצה: אנחנו בסמינר על מעורבות חברתית ופוליטית.
אורי מקלב: אמנם בני נוער לא צריכים לחשוב על נכסים דיגיטליים לאחר המוות, אולי זה חלק מהנקודה שאף אחד לא חושב.
אורי מקלב: גם אני, מעל 60, גם לא חושב.
אורי מקלב: אנשים לא חושבים, אבל אנחנו דנים בנושא שבסופו של דבר פוגש כל אחד, ולפעמים מפתיע, לפעמים לא מפתיע, לפעמים בהכנה, לפעמים לא הכנה, אבל אנחנו מבקשים להציף את הנושא הזה, ומייד נצלול לתוך הנושא.
אורי מקלב: הנושא הזה הוא דבר שקיים.
אורי מקלב: הוא דבר שאולי עכשיו לא צף באופן – נקרא לזה מאוד ציבורי ורחב, אבל דווקא כדי להקדים את כל מה שיכול לקרות – קודם כל, זה גם קיים.
אורי מקלב: לא לכול אנחנו מודעים, אבל באופן המעשי, גם יש דיונים משפטיים בנושאים דומים או כמעט דומים.
אורי מקלב: בסופו של דבר זה נושא שאנחנו צריכים לדעת מה המדיניות, מה החזקה.
אורי מקלב: ואני אומר בגלוי – כשהביאו בפניי את הנושא שהוועדה דנה לפני כשנתיים וחצי, התחלתי לחשוב על הנושא הזה.
אורי מקלב: בהתחלה היה נראה לי שיש לי תפישה מוגדרת, לאט-לאט התעמקתי וראיתי שיש כבר שני צדדים, לאט-לאט ראיתי ארבעה צדדים בעניין.
אורי מקלב: אז אני חושב שהייתי מחלק את זה לעצמי, אולי גם בחלק הדיון – יש פה חלק שהוא פילוסופי, אקדמאי, ויש חלק עקרוני, שהוא משפטי, לא משפטי.
אורי מקלב: לאחר מכן אנחנו גם מגיעים לחלק הפרקטי, המעשי – מה אפשר לעשות, מה אי-אפשר לעשות, איך עושים, מה צריך לעשות.
אורי מקלב: נכון שזה לא לדיון אחד, אבל אני חושב שאנחנו צריכים להתמקד היום בחלק הפילוסופי של העניין, העקרוני של העניין, מה קיים, מה לא קיים.
אורי מקלב: אני לאורך זמן התקשיתי להבין מדוע הנושא הזה של נכסים דיגיטליים, אחרת מנכסים חומריים, מוחשיים, כמו שלאדם יש מגירה עם תכתובות שלו, חומרים שלו, ויום אחד אין לו שליטה על זה, ואין בפנינו שאלה, מה נעשה, מי אחראי לחומרים שיש שם.
אורי מקלב: לאדם יש כספת או משמרת במקום מסוים – חומרים שלו, דברים שלו, בין אם נכסים פיזיים, חומריים ממש – כסף, התכתבויות, מחשבה.
אורי מקלב: אפילו הפוך – אדם שם את זה במקום חיצוני, שלא תהיה אליו גישה קלה.
אורי מקלב: הוא רצה שרק הוא יוכל לגשת אליו.
אורי מקלב: השאלה לא קיימת, מי היום יש לו זכויות על הדברים שלו – על היצירות שלו, על הרכוש שלו, על התכתובות שלו.
אורי מקלב: מי שיש לו צו ירושה, באופן טבעי מקבל מפתח כספת של הבנק, ומשתמש בזה.
אורי מקלב: אין מי שמונע ממי שיש לו צו ירושה – מה שיש בתוך הכספת, אף אחד לא שואל אותו.
אורי מקלב: בעולם החומר אנחנו רואים שיותר ויותר גופים – נניח, בעניינים פיננסיים בעיקר, מבקשים מאתנו – בקרנות השתלמות, בקרנות פנסיה, בחשבונות בנק – מי המוטבים.
אורי מקלב: יש לך אפשרות לרשום.
אורי מקלב: נניח שרוב האנשים, שעושים את זה בשלב הראשון, אנשים מתייחסים לעניין הזה.
אורי מקלב: אבל כנראה שיש בנושא הדיגיטלי, בגלל המהירות, בגלל צורת החיים, אולי בגלל חוסר המודעות שלנו בעניין הזה, אנשים פחות נותנים תשומת לב.
אורי מקלב: יכול להיות שאם היתה יותר תשומת לב, יותר מודעות לעניין הזה, יכול להיות שהשאלות שלנו היו אחרות, אבל במצב שאנחנו נמצאים היום, ויכול להיות שנחליט רק שאנחנו צריכים לעשות את המודעות ולהציף את העניין ואת ההתייחסות של האדם לעניין.
אורי מקלב: יכול להיות שאדם יגיד: צריך לשאול אדם בשלב מסוים מה אתה רוצה לעשות, ובזה לגמור את הדברים.
אורי מקלב: אני חושב שכל אחד יודע שדברים שהוא – אני חושב שיש מסמכים שאני משאיר, שאני לא חושב, גם אם אני עכשיו צריך, גם אם אני חושב שזה חשוב לי – זיכרונות ודברים שחשובים לי, אבל מכיוון שאני לא יודע איפה זה יתגלגל, יש לי חשש כזה או אחר, אני לא משאיר אותם.
אורי מקלב: בסופו של דבר אומר לך מה המסקנה שלי, כי הדיון הזה צריך להיות גם פתוח – לא מסקנה אלא מה החשיבה שלי.
אורי מקלב: אין לי מסקנה.
אורי מקלב: החשיבה שלי, שיותר ויותר אני רואה שהנושא הזה אינדיבידואלי.
אורי מקלב: אני לא יכול לומר שיש בו כללים.
אורי מקלב: בסופו של דבר יכול להיות סקר כזה או אחר, אבל הוא יכול גם להשתנות – היום אין לו עניין, אבל נניח, אין לו בעיה שבת הזוג שלו, או בן הזוג שלה, אבל אם יעמיד אותו בפני השאלה: אבל אם שניכם לא תוכלו להשתמש בזה, כל הגישה שלו יכולה להשתנות לגמרי בעניין הזה.
אורי מקלב: אני אומר את זה בקצה, הדבר הכי קרוב לאדם – הילדים, אבל זה יכול להתפרס הלאה.
אורי מקלב: יכול להיות שבתקופות מסוימות, בזמן אחד הוא חושב כך, ובזמן אחר הדברים משתנים מקצה לקצה.
אורי מקלב: הנושא הוא מאוד-מאוד דומיננטי בנושא.
אורי מקלב: השאלה, כמה נצליח – וזו המטרה שלנו – להפוך את האינדיבידואליות הזו למשהו שאנחנו עושים, לתת כמה שיותר כללים כדי שנוכל לתת מענה, כדי שבסופו של דבר נשאיר את זה ככה – הרבה דברים יכולים היום לצוף עם הזמן, ואז נדון לאור מקרים שקרו.
אורי מקלב: כשדנים לאור מקרים שקרו, החשיבה היא אחרת והמסקנה היא אחרת.
אורי מקלב: אם אנחנו היום בראש פתוח, במחשבה פתוחה – לא מדבר על מקרים כאלה ואחרים, שבאים לדון בסוגיות, אלא הנושא הוא פתוח יותר, אני חושב שאפשר לקבל דברים הרבה יותר מושכלים.
אורי מקלב: לכן אנחנו פותחים את הדיון הזה לגופים, אנשים שכבר עוסקים בזה.
אורי מקלב: מעבר לזה, נשמח גם להיות מופתעים ולהיחשף לעוד מחשבות, לעוד מסקנות ותובנות בעניין, במסגרת הזמן שיאפשר לנו הדיון.
אורי מקלב: עד כאן דברי הפתיחה.
יעל כהן-פארן: התייחסות בקצרה – באמת באתי לשמוע גם את כל הדוברים המכובדים.
יעל כהן-פארן: אני רוצה לשאול, אם המסמך של הממ"מ מ-2014, שמתייחס לנתונים מ-2012, בעידן הדיגיטלי זה כמעט ההיסטורי.
יעל כהן-פארן: עדיין רוב החברות שמצוינות פה, קיימות, כמו גוגל, פייסבוק, מייקרוסופט ואחרים, אבל בסופו של דבר האם באמת המדיניות הזו – למשל, של חלק מהחברות לא השתנתה לאור המצב ולאור עניינים שחווים, כי בעיניי, מרפרוף – ולא קראתי לעומק – לא סביר שחברות בין-לאומיות יבקשו נוטריון, צו ירושה בתרגום לאנגלית עם אישור נוטריוני.
יעל כהן-פארן: זה נשמע על פניו קצת הזוי, כדי לקדם איזשהו תהליך של חשבון אימייל או לקבל את האפשרות להיכנס אליו, אבל באמת, השאלה היא קודם כל – אמרת את זה יפה מאוד בדברי הפתיחה, אדוני היושב בראש, קודם כל השאלה העקרונית, היותר פילוסופית, היותר מהותית – כשאני משאירה דפים בכספת, זה משהו פיזי, הוא שייך לי, הוא שייך למי שאני מורישה את הכספת.
יעל כהן-פארן: יש עולם וירטואלי של ענן, שכל החומר שלי עליו, והוא בכלל על איזשהו שרת בארצות הברית, ששייך לאיזו חברה בין-לאומית, קודם כל פיזית הוא לא בבית, והזכויות בהקשר הפרטיות והחומרים שהעליתי לשם הם ביני לבין אותו ספק שירות.
יעל כהן-פארן: זו שאלה מאוד-מאוד עקרונית.
יעל כהן-פארן: אנחנו מדברים על אנשים שכותבים צוואות.
יעל כהן-פארן: לא כולם כותבים צוואות, אבל השאלות שנשאלות, בעיקר לאלה שגם לא כתבו צוואה, ואולי אנשים שהלכו בטרם עת, לא עלינו, ומצבים טראגיים, ומה עושים עכשיו; לא אדם שחשב וכתב צוואה ונתן לכל יורשיו או למי שהוא רצה את ההרשאות להיכנס לחשבון האימייל ואת הסיסמה.
יעל כהן-פארן: ובאמת שם השאלות הכי קשות, כשאתה מופתע ממוות בטרם עת מסיבות לא נעימות, ויש פה העניין שאולי יש פה מקום להתערבות – כפי שציינת, כשאתה חותם על תעודת ביטוח, אתה צריך להשאיר מוטבים – אולי גם כשאתה פותח אימייל, אתה צריך להשאיר שם של קרוב משפחה, וזה משהו שאני מאמינה שהיום חברות הטכנולוגיה לא שם, ואולי צריך פה בדיקה.
אורי מקלב: חברת ביטוח, הפוליסה, נשארת ללא שינויים, אבל כאן הדברים דינמיים.
יעל כהן-פארן: גם דברים משתנים כל הזמן.
יעל כהן-פארן: היום יש כל כך הרבה אפליקציות נוספות.
אורי מקלב: יש דברים שאני מוכן – תמונות פספורט, אבל יש דברים שאני חושב שלא צריך להיות נחלת הכלל.
יעל כהן-פארן: ודאי שזו החלטה אישית.
אורי מקלב: ועדיין מדוע החברות האלה, שהן נמצאות במקום הזה, שונות מהבנק, שהוא גם מאחסן.
אורי מקלב: אבל נשמע התייחסות.
אורי מקלב: ברשותך, אבקש מרועי לעשות את הבדיקה מ-2014 – לא מסמך רשמי, אבל כן אבקש התייחסות קצרה שלך לנושא הזה.
אורי מקלב: אתה גם היית אתנו בדיון ב-2014, ואבקש ממך להתמקד, מדוע זה שונה מדברים אחרים שקיימים היום, ומה ההבדל בין מסמכים שלי שנמצאים בכספת לבין חומרים שנמצאים בענן, בצורה דיגיטלית במקום אחר?
<רועי גולדשמידט: צהריים טובים.
<רועי גולדשמידט: שמי רועי גולדשמידט, ואני עובד במרכז המחקר והמידע של הכנסת.
<רועי גולדשמידט: המסמך, נכון למועד כתיבתו, ואין לי עדכון גורף ביחס לכל החברות – לא פנינו שוב – כן אפשר לומר בהכללה, וזה נכון אז וזה נכון להיום, שמדיניות סדורה וגלויה יש לחברות רב-לאומיות, וחברות ישראליות ככלל, יש מדיניות שניתנת רק לפי דרישה, אבל אני חושב שלפחות שניים מהיושבים פה יכולים לתת עדכון יותר מפורט, גם ורד שביט וגם פרופ' בירנהק יכולים לתת, נראה לי, מידע יותר עדכני בהיבט הזה.
<רועי גולדשמידט: גם בהיבט העקרוני, אני חושב שיש היבט משפטי, שאני לא רוצה להתייחס אליו, כי אני לא משפטן, ויש היבט פרקטי.
<רועי גולדשמידט: פרקטית, ברגע שהמידע נמצא לא במגירה שלי; בענן, כפי שאמרה חברת הכנסת כהן-פארן, מלכתחילה הגישה אליו היא מוגבלת.
<רועי גולדשמידט: ברגע שאני תלוי בפנייה לחברות רב-לאומיות, שמשכנן לא פה, ושיכולת האכיפה של החוק הישראלי לגביהן היא חלקית במקרה הטוב, הקושי הוא פרקטי, ואז הפונקציה היא כמה עמוק הכיס שלי וכמה אנרגיה יש לי להשקיע בעניין הזה.
<רועי גולדשמידט: לכן המקרים של גוף מסחרי, סביר להניח שיהיו לו המשאבים להשקיע להשיג גישה למידע, ובמקרים של אנשים פרטיים, היכולת שלהם היא יותר מוגבלת.
<רועי גולדשמידט: פייסבוק עדכנו אותנו בתכתובת בינינו, שיש להם עדכון למדיניות מ-2014 – פרופיל ההנצחה, שהוא עדיין הפורמט שאתו הם עובדים, התרחב, והוא כולל היום מעט יותר אפשרויות.
<רועי גולדשמידט: הדיון בעיניהם של אנשים, של שארים, לפי מה שאני מבין, עדיין לא התייתר, ושוב, מצד שני, בעיניהם של אנשים שדוגלים בדגש על פרטיות, זכויות השארים הן נושא שגם ראוי לדון בו.
<רועי גולדשמידט: אני חושב שהדוברים אחריי יוכלו להדגיש את ההיבטים השונים.
<רועי גולדשמידט: חלק מהחברות החיצוניות, איך הן מתנהלות – זה נושא אחר, איך אנחנו גם – אחרי שנדע מה אנחנו רוצים, איך אנחנו פועלים מול החברות האלה, אבל קודם כל אנחנו רוצים את השלב הראשון – מה אנחנו חושבים שנכון.
<רועי גולדשמידט: אחרי זה נראה אם יש לנו הסדרה בעניין הזה, אם יש לנו יעד ודברים ברורים, ולראות, גם היום – ועדות הכנסת היום עוסקות הרבה בנושא, איך אנחנו מתנהלים מול חברות חיצוניות בנושא חסימות, תוכן ועוד דברים.
<רועי גולדשמידט: גם הוועדה שלנו מתעסקת לא מעט מול חברות.
<רועי גולדשמידט: ככלל, מה שאמרו עד היום החברות – אנחנו שומרי חוק.
<רועי גולדשמידט: כל מדינה בחוק שלה, ואנחנו מתכוונים לפעול לפי החקיקה.
<רועי גולדשמידט: אני לא שמעתי חברות שאמרו אחרת.
<רועי גולדשמידט: אם יהיה לנו יעד – נוכל לקדם חקיקה.
<רועי גולדשמידט: התלות בתנאי השימוש של החברות יוצר שונות מאוד גדולה, ובחו"ל, במדינות שבהן יש חקיקה, יש התמודדות של החברות מול החקיקה.
<רועי גולדשמידט: אלה מקרים שמגיעים לערכאות משפטיות סביב הזכות לגישה.
<רועי גולדשמידט: דוגמה מהעבר, של חברת יאהו, שמדיניות השימוש שלה – לא בדקתי אותה עדכנית - אומרים לי שהיא לא התנגדה – מדיניות השימוש שלה היתה שהמייל הוא רכושו של הפרט כל עוד הוא חי, ושהיא לא מקנה גישה לשארים ולאף אחד אחר למידע הזה, אז היו מקרים של אחד שנהרג באפגניסטן, ומשפחתו רצתה גישה, וזה הגיע לערכאות משפטיות, אבל הצורך להידרש לערכאה משפטית – לעומת ערכים אחרים – היא שאלה שיש מקום לדון בה.
אורי מקלב: אנחנו אחר כך גם נבקש את ההתייחסות של משרד המשפטים, מ-2014, שלא התקדמנו שום דבר, האם זה בגלל חוסר בזמן, ביכולת כוח אדם, או זה גם מדיניות.
אורי מקלב: אבקש מוורד שליט – אני מבין שיש לך כמה תפקידים, אז תציגי את עצמך את.
<ורד שביט: לפני שאציג את עצמי, חולקו לכם ניירות שהכנתי את חלקם במיוחד להיום.
<ורד שביט: חברת הכנסת, יש פה חלק מהתשובות לשאלות שלך.
<ורד שביט: יש פה מסמכים עדכניים.
<ורד שביט: כיוון שעומד לרשותי רק זמן קצר, אני ממש מצרה על כל השקופית שהסרתי, כי העליתי פה דברים כל כך חשובים שלצערי, לא אספיק להתייחס אליהם הפעם.
<ורד שביט: שמי ורד שביט.
<ורד שביט: לא תכננתי את זה מראש, אבל הפכתי להיות מומחית למוות דיגיטלי, מאז מותו של אחי טל שביט, שנהרג מפגיעת מכונית ב-2 במרס 2011.
<ורד שביט: הקדשתי חלק ניכר משש השנים האחרונות לחיי לפעילות, לקידום נושא של מוות דיגיטלי בארץ ובעולם.
<ורד שביט: אני הראשונה שפעלה להעלאת המודעות של הנושא בארץ.
<ורד שביט: בשנה וחצי האחרונות יכולתי להקדיש לכך פחות, כיוון שאבי חולה.
אורי מקלב: רפואה שלימה.
<ורד שביט: תודה.
<ורד שביט: יש לי כאמור רק דקות ספורות כדי להכיר לכם נושא ששנים אני עוסקת בו.
<ורד שביט: מובן מאליו שהלוואי שאחי עדיין היה חי, אבל הלוואי שלא הייתי מכירה אף פעם את התחום הזה של מוות דיגיטלי.
<ורד שביט: בשנים הללו לא עמדו לרשותי משאבים של ארגון או מוסד; את כל מה שעשיתי, עשיתי לבד, כדי לשים את הנושא הזה על השולחן.
<ורד שביט: יש פה פירוט של דגשים מהפעולות שעשיתי.
<ורד שביט: זה על חשבון המשפחה שלי ולפעמים על חשבון קוראי הבלוג שלי.
<ורד שביט: למה – כי אני מרגישה שזה נושא כל כך חשוב וכל כך רלוונטי, שחובה עליי להתריע לגביו הלאה.
<ורד שביט: אני מתרגשת ומברכת על כך שנראה שעכשיו יש יותר אנשים שמתחילים להבין על מה אני מדברת ולמה זה כל כך חשוב ורלוונטי, וגם את המורכבות של הנושא.
<ורד שביט: אז למה זה רלוונטי?
<ורד שביט: כי כולם הולכים למות, וכולם הולכים להשאיר אחריהם מורשת דיגיטלית ענפה – כן, גם בגילאים צעירים מאוד, וגם אנשים שצעירים מדי או דלי אמצעים מדי מכדי שיהיה להם עושר פיזי, וגם אנשים מבוגרים וגם לקשישים יש נגישות דיגיטלית.
<ורד שביט: כולם ישאירו אחריהם עולם תוכן מקוון, עשיר, שכן מוות דיגיטלי בעולמנו מאחד כיום גילאים, מעמדות, מין, דתות, גזעים, אזרחויות, מצב משפטי ונטיות מיניות.
<ורד שביט: למה חשוב לטפל בזה – כי בעולם הדיגיטלי רוב הדברים בלתי-פתירים.
<ורד שביט: אם לא ניהלת את מותך הדיגיטלי עוד בחייך, שום כמות של כסף, זמן או עורכי דין לא תוכל לפתור את זה.
<ורד שביט: אני מסכימה אתך – הדבר היחיד שאני יכולה לומר בוודאות אחרי שש השנים האחרונות הוא שאין תשובה אחת נכונה.
<ורד שביט: זה נורא אישי, זה נורא אינדיבידואלי.