GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<מירי קליין: אני אקצר.
<מירי קליין: קודם כל שלום.
<מירי קליין: קוראים לי מירי קליין, אני פוסט דוקטורנטית במעבדה של ד"ר - - - המחקר שלנו מתרכז באריזות חכמות במחלקה למדעי המזון.
<מירי קליין: כמו שכולנו יודעים יש צורך במניעת קלקול מזון.
<מירי קליין: בדרך כלל עושים את זה עם חומרי הדברה וחומרים אנטי בקטריאליים שמזיקים למזון, כמו שציינת, אבל החומרים האלה יכולים להיות גם לא ידידותיים לסביבה וגם להזיק לבריאות שלנו.
<מירי קליין: לכן אנחנו רוצים מצד אחד להפחית את השימוש בחומרים הללו ומצד שני עדיין למנוע את הקלקול של המזון.
<מירי קליין: במעבדה שלנו אנחנו פועלים בשתי דרכים כדי לפתור את הבעיה.
<מירי קליין: האחת, היא שימוש באריזות חכמות שעובדות במגע.
<מירי קליין: כלומר, אנחנו קושרים חומר אנטי בקטריאלי לאריזה בחלק הפנימי שלה בקישור בלתי הפיך, כלומר, החומר הפעיל קשור לאריזה ולא נמצא בתוך המזון.
<מירי קליין: ברגע שמגיע חיידק החומר הפעיל הורג את החיידק והוא לא משתחרר למזון.
<מירי קליין: אנחנו בודקים את העמידות של הקישור הזה בתנאים שונים כמו PH, לחות וטמפרטורה ואנחנו תמיד מוודאים שהחומר הפעיל קשור לאריזה ולא משתחרר אל המזון.
<מירי קליין: הדרך השנייה שאנחנו משתמשים בה היא שימוש בשחרור מבוקר של חומר פעיל אבל החומר הפעיל הוא טבעי.
<מירי קליין: בדרך הזאת כמות החומר שבאה במגע עם המזון היא קטנה מאד וגם החומר הפעיל הוא ידידותי יותר לסביבה - - - אנחנו משתמשים בננו טכנולוגיות חדשניות, שפותחו בתחומים של כימיה, רפואה וננו טכנולוגיה.
אורי מקלב: הפיתוח של תפוח אדמה הוא פיתוח שלך?
<מירי קליין: זה פיתוח במעבדה.
אורי מקלב: כן, אבל האם זה סגנון הדברים שאת מדברת עליו?
אורי מקלב: המנטול, איך דיברתם?
אורי מקלב: זה הסגנון?
אורי מקלב: התותים שראיתי שעל המכסה יש חומרים ואם זה נוגע ולא נוגע, מבחוץ או ומבפנים, ראיתי שהיו שינויים, האם אני אומר נכון?
<אמנון ליכטר: למדת יפה.
<מירי קליין: יש קשר בין הדברים.
אורי מקלב: אני רק שואל שאלה אחת או שתיים.
אורי מקלב: אני כל הזמן גם - - - לכיוון כזה, האם זה רק בנושא החקלאי וזה לא יכול להיות בשימוש במשק הביתי או שיכול להיות שלא מעוניינים כי אם זה יחזיק מעמד בבית אז לא יקנו.
אורי מקלב: צריך שבבית זה כן יתכלה, רק בחקלאות, השאלה אם אתם - - -
<מירי קליין: מדובר באריזה של מזון.
<מירי קליין: לצורך העניין ניקח - - -
אורי מקלב: כלי אחסון.
אורי מקלב: נניח קופסה, ולמעלה במכסה יהיה חומר.
<מירי קליין: בקופסה עצמה יש את החומר הפעיל שבעצם מונע את ההתקלקלות של המזון.
<מירי קליין: לצורך העניין - - -
אורי מקלב: ולמה לא להעביר את זה גם למשק הביתי?
<מירי קליין: למשק הביתי זו האריזה.
אורי מקלב: הו, חשבתי אריזה של החקלאים עצמם.
<מירי קליין: לצורך העניין, בקבוק קוקה קולה, בחלק הפנימי שלו יהיה את החומר שימנע את ההתקלקלות.
אורי מקלב: כמו שראיתי עם התותים, ששם מדובר על אריזה למכירה לצרכן.
<אמנון ליכטר: בדיוק.
<אמנון ליכטר: בנושא הזה אנחנו מעניינים את חברות התעשייה והן מפתחות ביחד אתנו אמצעים לשחרור מבוקר של אותם חומרים לאריזה הביתית.
אורי מקלב: האם יש עוד מילה שרצית להוסיף או שאנחנו סיימנו?
<מירי קליין: רציתי לתת דוגמה קטנה.
<מירי קליין: במעבדה שלנו פיתחו פורמולציה שמכילה חומר אנטי פטרייתי.
<מירי קליין: שמים את זה בחדרי אחסון לתבואה טרייה או יבשה, החומר הזה מתנדף כשיש טמפרטורה או לחות מסוימות, שאלה גם התנאים שבהם הפטריות מתחילות לגדול.
<מירי קליין: כך בעצם אנחנו מונעים את הגידול של החומרים הפטרייתיים.
<מירי קליין: זהו, אנחנו נותנים כך מענה ידידותי לסביבה מבחינת החומרים וההרכב הכימי שאנחנו משתמשים בו וגם כלכלית, פחות חומר פעיל משתחרר.
אורי מקלב: טוב, הגיעה העת לסיום.
אורי מקלב: קודם כל, אני מודה לכם כולכם, שעתיים וחצי של דיון הן דיון ארוך מאד אבל מבחינתי זה היה מרתק.
אורי מקלב: אני לא השתעממתי, אתם אולי רגילים לזה.
אורי מקלב: לא מתאים אורך הדיון שהיה מעניין ומרתק וראינו עולם שלם, של חידושים, של פיתוחים, מה שיש ומה שבדרך ואנחנו יודעים, כפי שאמרת, שזה רק חלק קטן מדברים הרבה הרבה יותר חשובים, מהותיים ודרמטיים שאנחנו צריכים לעשות בשינויים ובתועלות שיש בעניין הזה.
אורי מקלב: קשה לעשות לזה כלי ואמצעי מדידה, לחשיבות של הדברים מכל ההיבטים, אני לא חושב שיש היבט אחד שאין לו חשיבות, על פני כל הסקאלה של דברים שהם חשובים למדינה, לאזרחים, חשובים באופן כללי, חשובים לערכים, אין פן אחד שאין לו חשיבות.
אורי מקלב: אני מאד מקווה שהדיון הזה, שהגיע לציון יום החקלאות, ייתן מנוף, שתהיה לזה תועלת, כל אחד בשטח שהוא דיבר בו וכשאנחנו נשב בפעם הבאה נוכל להיות אנשי בשורה.
אורי מקלב: לגבי הציבור, יכול להיות שסיפרתי שהישיבה משודרת ואנחנו יודעים שלא פעם את הפידבקים מהציבור אנחנו מקבלים קצת יותר מאוחר, כשהם באים בערב ובמקום לראות תכנית פחות מעניינת רואים תכנית עם משהו שהוא הרבה יותר מלמד, משכיל וחשוב.
אורי מקלב: תודה רבה וצהרים טובים.
אורי מקלב: חודש טוב.
אורי מקלב: תודה, קיבלנו את האות שאנחנו יכולים להתחיל.
אורי מקלב: יעל אומרת שהכל בסדר.
אורי מקלב: כפי שידוע, הוועדה משודרת ואנחנו מתאימים את עצמנו לפיתוחים הטכנולוגיים שנותנים את האפשרות לאנשים לעקוב אחרינו גם און ליין וגם – כפי שאני מקבל משובים מהאנשים – גם לאחר הדיונים, חוזרים מהעבודה, דיון מעניין וגישה קלה.
אורי מקלב: ניגשים ועוקבים אחרי הדיונים ומגיבים, מעירים ומאירים וזה דבר מאד מאד חשוב.
אורי מקלב: מאחר שגם חבר הכנסת חיים ילין מצטרף אלינו, אז באמת יותר קל להתחיל את הישיבה, ברשותך, חבר הכנסת חיים ילין.
אורי מקלב: היום י"א בשבט, תשע"ז, 7 בפברואר 2017.
אורי מקלב: על סדר יומנו – לציון יום האינטרנט הבטוח – אנחנו מבקשים לדון בנושא שהוא נאה דורש, נאה מקיים.
אורי מקלב: חשיבות הדוגמא האישית של ההורים לילדים בנושא השימוש באינטרנט.
אורי מקלב: תיכף תגיע לוועדה חברת הכנסת רויטל סויד.
אורי מקלב: היום הזה נוצר מתוך השתדלות, פעילות ויוזמה של השדולה למרחב וירטואלי והרשתות החברתיות, שעומדת בראשה חברת הכנסת רויטל סויד, שפועלת ועוסקת-.
אורי מקלב: הצטרפה אלינו חברת הכנסת שאשא-ביטון.
אורי מקלב: סיימת את הדיון יותר מהר כנראה אצלך בוועדה.
יפעת שאשא ביטון: כן, עוד הספקתי הרצאה באמצע.
אורי מקלב: יפה, טוב.
אורי מקלב: אנחנו באמת מציינים את היום הזה ומייחדים את הדיון הזה כדיון גם עקרוני וגם מעשי.
אורי מקלב: נכון, נאה דורש ונאה מקיים, אבל את הנאה נשאיר רגע בצד.
אורי מקלב: אולי בסוף היום נגיד שזה נאה, אבל אנחנו רוצים להדגיש מה הדורש ואיך מקיימים את הדורש הזה.
אורי מקלב: להגדיר את הדברים.
אורי מקלב: כרגיל, מטבע הדברים, ועדת המדע והטכנולוגיה דנה בנושאים טכניים, ברוב הדברים ובהתפתחויות טכנולוגיות.
אורי מקלב: באדמיניסטרציה, רגולציה, אבל כאן אנחנו רוצים לשלב גם את הנושא העקרוני והערכי, יחד עם דברים מעשיים, כדי להתמודד עם הדבר הטוב שיש לנו היום.
אורי מקלב: המרחב הקיברנטי, עולם האינטרנט הוא עולם ומלואו.
אורי מקלב: נביא הרבה הרבה דברים.
אורי מקלב: הוא כבר נמצא וכמובן לטוב, אבל מטבע הדברים, כמו כל דבר, מתלווה ויכולים להתלוות לכל דבר כזה גם דברים שצריך לדעת את ההשלכות, שצריכים לדעת איך להתמודד איתן.
אורי מקלב: הנושא המרכזי, אני חושב העקרוני, הוא קודם כל להגדיר.
אורי מקלב: אנחנו צריכים להגדיר את הדברים.
אורי מקלב: ואחר כך, אחרי שאנחנו מגדירים, גם צריך לדעת באופן מעשי איך אנחנו באמת נוהגים בו, מתנהלים איתו.
אורי מקלב: במיוחד להיות בחלק של המודעות, כי אנחנו מדברים על נוער וילדים וגם לדעת לא להתעלם.
אורי מקלב: לפעמים יש מודעות ומתעלמים.
אורי מקלב: יש איזו הרגשה, ואני כן רואה את זה, שיש פער גדול מאד בין המבוגרים וזה לא רק הרגשה, זה גם נכון.
אורי מקלב: פער מסוים שיש בין המבוגרים לבין הנוער, בין הילדים כבר גם כן.
אורי מקלב: אני כן רואה את זה.
אורי מקלב: אנחנו רואים את זה כחכמה, לא פעם שאנחנו שומעים פה, שאנחנו כהורים אומרים, הילד שלי בכיתה ב' כבר עושה ככה וככה.
אורי מקלב: יש דברים שאני בכלל לא מבין.
אורי מקלב: אז רואים את זה כחלק אולי יפה, חלק של החכמה וההתפתחות שיש והכישרונות שיש והכישורים שיש, אבל יחד עם זאת אסור לנו לחשוב שיש לנו דברים שאנחנו רחוקים ואנחנו לא צריכים להיות אחראים להם ולא צריכים להיות מעורבים בעניין הזה.
אורי מקלב: כמו כל דבר צריך לשים גבולות, צריך להגדיר אותם.
אורי מקלב: יכולות להיות גם דרישות והמגבלות צריכות להיות מתוך הכרה והסכמה.
אורי מקלב: ואפשר להגיע להכרה והסכמה, כדי לדעת שאנחנו צריכים לדעת מה ראוי, מה לא ראוי, מה אסור ומה מותר.
אורי מקלב: אנחנו יודעים בעידן שפעם ידעו לחנך אותנו שלא כל איש הוא דוד ולא כל מבוגר הוא סבא, את זה לימדו אותנו ואנחנו למדנו.
אורי מקלב: אני חינכתי את הילדים שלא כל אחד זה כבר דוד ולא כל מבוגר זה סבא.
אורי מקלב: גם במרחב האינטרנט צריך לדעת את זה.
אורי מקלב: יכול להיות שבשימוש, וברשות
אורי מקלב: כם, אני לא יודע אם אני מגדיר את זה נכון, אבל אני ככה מרגיש בעצמי, שיכול להיות שהשימוש האינטרנטי בעולם הוא שימוש של כולם, הוא כוללני של כולם, מי יותר, מי פחות, אבל הוא שימוש של כולם.
אורי מקלב: השיח באינטרנט הוא יותר שיח שהצעירים אולי דומיננטיים בו הרבה יותר.
אורי מקלב: בשיח.
אורי מקלב: דהיינו, אם אנחנו בתוך השיח – חלק עושים דרך האינטרנט, דרך הרשתות, אולי אפילו הרוב, ודאי לא הכל, אצל כמה שיותר צעירים היום, הרוב נעשה שם, או חלק ניכר מאד מהשיח נעשה בתוך ודרך האינטרנט.
אורי מקלב: זה באמת מחייב אותנו גם להדריך, גם להסביר, גם להעיר, לפקוח את העיניים, את המחשבה בעניין הזה.
אורי מקלב: להיות כתובת.
אורי מקלב: לדעת שגם ההורים הם כתובת ומאד חשוב לדעת את זה.
אורי מקלב: להקנות ידע.
אורי מקלב: זה הדברים המינימאליים.
אורי מקלב: בנושא איך עושים את הדברים האלה, אז ודאי כפי שגם הכותרת מנסה היום לחדד את העניין הזה – זה הדוגמה האישית.
אורי מקלב: חינוך – אתה מחנך את הילד ואתה אומר לו אסור, מותר.
אורי מקלב: אבל מה, זה מופיע כבר מאז המקורות שלנו.
אורי מקלב: זה לא רק מעשה אבות סימן לבנים.
אורי מקלב: המעשה של האבות, של ההורים, זה הסימן.
אורי מקלב: זה מה שמסמן לילדים, לבנים – סימן לבנים – איך לעשות ואיך להתנהג.
אורי מקלב: הדוגמא האישית היא דבר מרכזי בכל נושא של חינוך וגם בעניין הזה.
אורי מקלב: הדוגמא האישית באחריות, הדוגמא האישית בהתנהגות.
אורי מקלב: החכמה היא באמת לדעת להקנות את זה.
אורי מקלב: את הדיון הזה אנחנו מקצים במיוחד בשביל הנושא הזה.
אורי מקלב: יש לנו כאן מצגות ואנשים שמתעסקים בזה, עברו את זה.
אורי מקלב: בסופו של דבר אנחנו רוצים לשמוע גם רעיוניות, לשמוע גם חידושים בעניין הזה ודוגמאות אישיות והתמודדויות, כדי שאנחנו נוכל לצאת מהדיון הזה שלנו, משכילים יותר, מושכלים יותר וגם יכול להיות מעשיים יותר.
אורי מקלב: אלה דברי הפתיחה שלי.
אורי מקלב: אני אכבד א חברי הכנסת – האם אתם רוצים לדבר עכשיו?
אורי מקלב: רוצים אחר כך?
אורי מקלב: בבקשה, חבר הכנסת חיים ילין.
חיים ילין: זה מעניין, כי במדע לדבר על דוגמא אישית, שזה משהו שהוא לא מדעי - - -
אורי מקלב: נכון, זו סתירה מסוימת.
חיים ילין: אני לוקח את זה יותר בצד הפילוסופי.
חיים ילין: אני מאלה שמאמין שרק חינוך לטווח ארוך משנה הרגלים ולא דרך אחרת.
חיים ילין: זאת אומרת אני רואה וזה מתחבר גם היום לצער בעלי חיים.
חיים ילין: אני יכול לראות איך להקת כלבים מחנכת את הגורים שלהם ואנחנו, כבני אדם, לא מסוגלים לעשות את זה.
חיים ילין: כי הם יודעים בדיוק איפה הגבולות ואנחנו לא יודעים איפה.
חיים ילין: וכשאנחנו לא יודעים איפה הגבולות, אז אנחנו לא יכולים לשים אותם גם לילדים.
חיים ילין: אני זוכר שכאבא צעיר הייתי רואה שילדים, אם לא קונים להם את הקלפים האלה בסופר, אז הם מתחילים לצרוח ואז ההורה, בשביל להשתיק, היה קונה את הקלף.
חיים ילין: אז זו שיטה מאד ידועה ושם אנחנו לא מסוגלים לעמוד, כי מה, הילדים שלנו צורחים ושל האחרים לא? מה, הם לא מחונכים?
חיים ילין: ואנחנו מגיעים לעידן של הפלאפון, שבעצם החיים שלנו מסתובבים סביב המכשיר הזה, שפעם הוא היה רק טלפון לצורכי תקשורת, והיום בכלל לא מעניינת התקשורת בטלפון, אלא מה שקורה בתוכו.
חיים ילין: אני יותר ויותר שומע על הורים שמחזיקים פה חומר שאני אפילו לא רוצה לציין, כי אני מתבייש בזה והילדים הקטנים, שכבר יודעים בגיל 3, לזכותם, כבר יודעים את המספרים ומה הקוד הסודי בשביל להיכנס, ופתאום, במקום לראות סרטים מצוירים, הם רואים סרטים מצוירים אחרים לחלוטין בתוך הפלאפון הזה.
חיים ילין: אז משם מתחילה הדוגמא.
חיים ילין: הדוגמא מתחילה מזה שאם יש פה פלאפון, הוא כבר לא אישי, כשהוא נמצא בתוך המשפחה.
חיים ילין: פשוט הוא לא אישי.
חיים ילין: אפשר לקרוא לזה אישי, אבל הוא לא שם.
חיים ילין: הדוגמא מתחילה מזה, איך אנחנו כהורים משתמשים במכשיר הזה ומה אנחנו עושים עם הילדים.
חיים ילין: שניים, מה הגיל ואיפה אנחנו כהורים עומדים בלחצים, שהילדים יהיה להם מכשיר – כן או לא? לא, זה רק בגלל שהם יוצאים לטיול שנתי ואני צריך לדעת מתי אנחנו צריכים להתקשר אליהם.
חיים ילין: ואני רוצה לדעת.
חיים ילין: זאת אומרת אנחנו גם כהורים הופכים כנראה להיות יותר חרדתיים.
חיים ילין: כי כשאתה לא יודע ואתה סומך על המחנכת ועל המורה ועל הגננת, אז אתה סומך עליהם וזהו.
חיים ילין: ולא רק שאנחנו לא סומכים, עכשיו נשים פיצ'ר, שאנחנו נסתכל על מה קורה.
חיים ילין: פשוט אין לזה גבול.
חיים ילין: אני לא יכול לחוקק חוק שבא ואומר שילדים עד גיל 14 לא יכולים להיות עם פלאפון, כי פשוט זה לא פוליטי, כי בסוף יתלו אותי.
חיים ילין: כי מי יבחר בבן אדם שמנסה להעביר איזה חוק מהסוג הזה?
חיים ילין: לא יבחרו בי בכלל.
חיים ילין: ולכן זה לא הגיוני.
חיים ילין: אבל בואו נשים את הדברים על השולחן.
חיים ילין: אנחנו כהורים נמצאים בתוך עולם שהוא כולו סביב המכשיר הזה והילדים רואים אותנו עם המכשירים האלה, ובארוחת ערב ולפעמים אתה אומר לילד רגע, למה אתה עם הפלאפון?
חיים ילין: הוא אומר – כי למדתי את זה ממך, ואז אתה נשאר משותק שם על המקום.
חיים ילין: אבל זה תמיד היה.
חיים ילין: זאת אומרת – למה אתה רואה טלוויזיה וחדשות כשאוכלים ארוחת ערב?
חיים ילין: כי זו העבודה שלי.
חיים ילין: אני צריך לראות חדשות עכשיו, זו העבודה שלי.
חיים ילין: אבל יש לי רק חצי שעה להית איתך, למה אתה לא איתי?
חיים ילין: אז אנחנו גם מחנכים את הילדים, אבל הילדים מחנכים גם אותנו.
חיים ילין: ואנחנו צריכים להיות קשובים והדו שיח הזה הוא דו שיח שכולו לא לוועדת המדע, אלא לוועדה שגם לא קיימת פה.
חיים ילין: זה דיונים לא של שמאל וימין, אלא דיונים פילוסופיים, חינוכיים, לטווח ארוך, שלא שייכים לפוליטיקה.
חיים ילין: ששייכים לאיזו חברה אנחנו רוצים להיות ובאיזו חברה אנחנו רוצים לחיות.
חיים ילין: אבל אני שמח, כבוד יושב הראש, שאתה מביא את הדיון הזה לפה.
אורי מקלב: הסיפור של - - -
חיים ילין: בסוף מדע תמיד מתחיל באיזו שהיא תפיסת עולם ש- - -
יפעת שאשא ביטון: אני בשלב ש- - - הופך להיות מדעי.
יפעת שאשא ביטון: אני אגיד אחר כך.
אורי מקלב: אולי אתה מכיר את אותו סיפור קצר, סיפור אמיתי, סרטון קטן שהילד בא ושואל את אבא שלו – אבא, כמה אתה מרוויח לשעה?
אורי מקלב: הוא אומר למה אתה שואל?
אורי מקלב: הוא באמצע עבודה והילד אומר לו אבא, רק תענה לי.
אורי מקלב: בסוף הוא עונה לו.
אורי מקלב: הילד מביא לו קופה שהוא אסף, עם 100 דולר ואומר לו אבא, חסכתי את זה במשך השנה האחרונה כדי שתיתן לי שעה אחת, בשבילי.
אורי מקלב: אני רוצה לקנות ממך שעה אחת שתוכל לדבר איתי.
יפעת שאשא ביטון: כן, אני אומר בקצרה ואחר כך אני אשתתף בדיון.
יפעת שאשא ביטון: אז ראשית כבוד יושב הראש, אני באמת מודה לך על הדיון המאד מאד חשוב הזה.
יפעת שאשא ביטון: ואם אנחנו קצת ניכנס לעומק, אז אנחנו נגלה שמעבר לפילוסופיה והחינוך, שגם אני מאד מאמינה בהם, הסיפור של המודלינג הופך להיות מדעי יותר ויותר ואני תיכף גם אסביר למה אני אומרת את זה.
יפעת שאשא ביטון: גם בוועדה לזכויות הילד אנחנו זיהינו כבר מזמן ואנחנו אומרים את זה כל פעם מחדש, ההורים הם המפתח ועולם המבוגרים, כפי שהוא מתנהג, זה בסופו של דבר מה שהילדים רואים ומה שהילדים מחקים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מאד חכמים ואמיצים לומר להם מה נכון ומה לא נכון ואנחנו לא מסתכלים על איך אנחנו מתנהגים ואיך אנחנו מעבירים לילדים מסר כפול.
יפעת שאשא ביטון: אתה נתת את הדוגמא של ארוחת הערב, שגם עברה לי בראש.
יפעת שאשא ביטון: אני אתן דוגמא אפילו יותר בוטה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על שימוש מושכל באינטרנט.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על כך שאנחנו מבקשים מהילדים לחשוב טוב טוב מה הם מעלים ועד כמה הם חושפים את עצמם ואיזה תמונות ראוי ונכון להעלות ואיזה תמונות אולי כדי לחשוב עוד מספר פעמים; ואנחנו רואים תמונות של נשים – וסליחה אם אני מרגיזה מישהו – אבל צריך גם לשים את הדברים האלה על השולחן, גם אם הם לא פופוליסטיים.
יפעת שאשא ביטון: נשים מבוגרות שמעלות את עצמן בבגד ים ובכל מיני סיטואציות מוזרות ואחר כך אנחנו מבקשים מהבנות שלנו – אל תעשו את זה.
יפעת שאשא ביטון: ואני אומרת, כשאני מסתכלת, אני לא מסתכלת רק כאמא לילדים הפרטיים שלי.
יפעת שאשא ביטון: אני מסתכלת על זה במובן היותר רחב של אנשים מבוגרים, שמעלים חומרים לרשתות החברתיות.
יפעת שאשא ביטון: הילדים מסתכלים ודרך מה שהם רואים, הם כביכול מתרגמים מה נכון ומה לא נכון, מה מותר ומה אסור.
יפעת שאשא ביטון: וכשאנחנו כמבוגרים עושים את זה בעצמנו, אנחנו משדרים לילדים שזה מותר.
יפעת שאשא ביטון: נגיד להם אחר כך כמה פעמים שנרצה, שזה אסור, שזה לא מכובד, שזה לא ראוי, שזה עלול לגרום נזק והם פשוט לא יקשיבו, כי הם יותר קשובים למה שהם רואים ולמה שנעשה מאשר למילים שיוצאות לנו מהפה.
יפעת שאשא ביטון: אני נתתי רק דוגמא אחת מיני רבות.
יפעת שאשא ביטון: אני הרבה פעמים עוברת בפיד של הפייסבוק ואני נדהמת לגלות כל פעם מחדש עד כמה היד שלנו קלה על המקלדת.
יפעת שאשא ביטון: עד כמה אנחנו בעצם מעבירים דברים שהם לחלוטין פוגעים בפרטיות שלנו ואחר כך אנחנו מנסים לספר לילדים שלנו כמה הם צריכים לשמור על הפרטיות שלהם.
יפעת שאשא ביטון: לכן אני חושבת שהסיפור של המודלינג כאן הוא מאד מאד חשוב ואני באמת שמחה שאתה מעלה את זה על שולחן הוועדה.
יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו נצליח להוציא מפה מסר, אפילו לא עדין ולא מרוכך, אלא אמיתי, כדי שאנשים יוכלו להסתכל ואולי רגע להתעורר, אז אנחנו עשינו את שלנו.
אורי מקלב: תודה, תודה רבה על הדברים.
אורי מקלב: באמת חשובה המעורבות שלנו בדיון.
אורי מקלב: אנחנו ביקשנו מכמה היבטים מאנשים שיציגו עמדות שונות או פעולות שונות, ורצינו לשמוע גם את חוות דעתנו בעניין הזה, כמה אנחנו חושבים בנושאים האלה או בהתחבטויות שמעלים או במסקנות שהם הסיקו.
אורי מקלב: ראשונת הדוברים, הגברת אורנה היילינגר, מנהלת המרכז לאינטרנט בטוח.
אורי מקלב: יש סרטון שמציג מודלינג, סרטון קצר, אז אנחנו מבקשים לראות.
<אורנה היילינגר: אני מבקשת לומר שתי מילים לפני שאני מקרינה את הסרטון.
<אורנה היילינגר: אני עוסקת בתחום הזה למעלה מחמש שנים.
<אורנה היילינגר: אני יודעת שיש פה אנשים שעוסקים בו הרבה יותר, אבל בזמן האחרון הבנתי שאנחנו מדברים יותר מדי לשנות את הילדים ומתעלמים ממחוללי השינוי האמיתיים, או ממחוללי הביוש האמיתי.
<אורנה היילינגר: ולכן, באמת ייחדנו את השנה הזאת, את שנת 2017, לנושא הדוגמא האישית.
<אורנה היילינגר: אני חושבת שאי אפשר יותר לבוא אל הילדים בדרישות, לפני שאנחנו משנים איזה שהוא מהלך.
<אורנה היילינגר: אני אקרין את הסרטון.
<אורנה היילינגר: אני חושבת שהוא מדבר בעד עצמו.
<אורנה היילינגר: הוא שומר על אותה השפה.
<אורנה היילינגר: אחר כך נדבר.
<אורנה היילינגר: מוצג סרטון
<אורנה היילינגר: אני חושבת שכל מילה מיותרת.
אורי מקלב: איפה הפצתם את זה?
<אורנה היילינגר: אנחנו נתנו לכם את זכות הבכורה ומכאן זה יתחיל להיות מופץ.
<אורנה היילינגר: זה יתחיל לרוץ ברשתות החברתיות.
<אורנה היילינגר: כבר קיבלתי איזה שהוא מסר שעמוד הפייסבוק של הצינור יעלה את זה.
<אורנה היילינגר: לא הצינור, של חי בלילה.
<אורנה היילינגר: כמו הסרטון הקודם שלנו, אני מקווה שזה יעשה הדים.
<אורנה היילינגר: הסרטון הקודם שעשינו יחד עם חברת הכנסת שאשא-ביטון, זכה ללמעלה ממיליון וחצי צפיות.
<אורנה היילינגר: אני מקווה שגם זה.
<אורנה היילינגר: הקטע הוא שכולנו צריכים לדבר באותה השפה ולהגיד נאה דורש ונאה מקיים באמת.
<אורנה היילינגר: זאת אומרת אני קיבלתי, אדוני יושב הראש, את הנאה נשאיר בצד.
<אורנה היילינגר: קודם כל נדרוש מעצמנו ואחר כך נדרוש מהם.
חיים ילין: כן, אבל זה מאד מעניין.
חיים ילין: כי יש פה - --
<אורנה היילינגר: יש פה טוויסט על טוויסט.
חיים ילין: כן, ברור.
חיים ילין: כי הנוער בעצם מחנך גם אותנו.
<אורנה היילינגר: נכון, ללא ספק.
חיים ילין: לא, אבל הבעיה היא שאנחנו לא תמיד פועלים.
חיים ילין: אני חושב כן שהדור הבא הוא הרבה יותר חכם מאיתנו.
<אורנה היילינגר: אני חושבת ש - - - שילד בן 14 מבין שאסור שהילדים הקטנים יראו את זה.
<אורנה היילינגר: אז איפה אנחנו?
אורי מקלב: זאת אומרת אנחנו מגלים כאן
אורי מקלב: בסרטון הזה שבאמת צריך קצת לקלף קליפה דקה כדי שאפשר להגיע להסכמות בדברים.
אורי מקלב: אנחנו לא צריכים להגיע לעימותים בדברים האלה.
אורי מקלב: את הגבולות מבקשים מאיתנו ומצפים מאיתנו.
אורי מקלב: לשים גבולות זה לא דבר שהאנשים מרגישים אולי שהם חוטאים בזה, אולי הם לא מחנכים נכון, אולי הם באמת לא ממלאים את תפקידם נכון.
אורי מקלב: גבולות זה דבר שגם מבוגרים רוצים, אך הם לא יודעים תמיד איך לקבל את זה.
אורי מקלב: באופן טבעי, באופן אמיתי מחפשים בכל מבנה בריא ונכון, וכך זה גם קורה שטח, שהורה וילד ובן, במסגרת כל ה-.
אורי מקלב: מצפים מאיתנו שאנחנו נשים גבולות ושאנחנו נתנהג בהתאם.
אורי מקלב: אני זוכר ששמעתי, ואני לא רוצה להרחיב הרבה עכשיו ולהפריע בדברים אחרים, אבל שמעתי לפני 25 שנה מפסיכולוג נוער, כשהייתי בעיריית ירושלים היינו נפגשים כדי לראות לגבי הנוער.
אורי מקלב: עוד לא דיברנו על הדברים האלה והגיע פסיכולוג שנראה מאד מתירני, עם קוקו ואומר אני טיפוס ויש לי בן בן 17 שהוא חבר שלי.
אורי מקלב: ממש הם ביחד ויום אחד הוא רצה ללכת למקום, זה היה ביום חמישי בלילה, הוא רצה לצאת לאיזה מקום ואני אמרתי לו אתה לא תהיה במקום הזה.
אורי מקלב: והוא כן והתפתח עימות בינינו.
אורי מקלב: בסופו של דבר הוא נשאר בגלל שאני לא נתתי לו ללכת.
אורי מקלב: אני הסתובבתי, עליתי לקומה השנייה בבית והסתובבתי כמו ארי בסוגר – האם נכון אני עושה, איך אני עושה דבר כזה.
אורי מקלב: מערכת יחסים טובה שיש לי, אני שובר אותה עכשיו ואני גם מאוכזב והסתובבתי גם עם הרגשה של אכזבה.
אורי מקלב: גם כשהוא מבין את הדברים האלה ויודע מה כן ומה לא, אבל הוא אומר זהו והסתובבתי והסתובבתי ובסופו של דבר אני יורד למטה ורואה את הבן שורק שיר, מסתרק והכל, מבסוט.
אורי מקלב: הוא אומר מה זה, הרי זה לא יכולת להיות, איך אני ככה והוא הכל בסדר אצלנו?
אורי מקלב: הוא לא עצבני עלי והוא בכלל לא עצבני והוא מאד מרוצה ועם מצב רוח מעולה.
יפעת שאשא ביטון: וגם אם כן, זה בסדר.
אורי מקלב: זה גם בסדר, אבל אומר שזה היה משהו גם אצלו והילד מרוצה מאד.
אורי מקלב: הוא אומר עוד פעם נפל לי האסימון.
אורי מקלב: חיפשו.
אורי מקלב: הוא ידע גם כן, הוא אומר התשובה הייתה, אני פשוט לא אגיד אותה.
אורי מקלב: הוא גם ידע והיה קשה לו בגלל לחץ חברתי כזה או אחר.
אורי מקלב: את העימות הזה הוא עשה איתי והעדיף לעשות את זה איתי ולא עם החברים שהוא באמת ייכנע.
אורי מקלב: וכשאני שמתי לו חזק ואני עמדתי בדבר הזה, זה פשוט היה טוב לו.
אורי מקלב: זה מה שהוא ציפה ממני גם, שאני אעשה את זה, ולזה הם מחכים.
אורי מקלב: אנחנו לא עושים את זה.
אורי מקלב: אנחנו חושבים שאנחנו עושים והאמת היא בדיוק הפוכה.
אורי מקלב: אנחנו מאכזבים אותם שאנחנו לא עושים את זה.
אורי מקלב: ולא רק מאכזבים אותם, הם מצפים למשהו אחר ואנחנו חוטאים למטרה אם אנחנו לא עושים את הדברים האלה.
אורי מקלב: אבל כמובן צריך לדעת את הגבולות ולבוא ולהתאים את זה למה שקורה ולעשות את זה בצורה הנכונה.
אורי מקלב: ואם בכל דבר כזה, וזה תמיד היה בחברה, כל אחד לבד שעושה את זה זה קשה להתמודד, אבל אם השיח הוא אמר ויש מודעות לכולם ויש סרטונים כאלה ואנשים יודעים, אז זאת אומרת זה נהפך למשהו שהוא לא חריג בעניין הזה.
אורי מקלב: אלה שני הדברים ביחד שיכולים לקחת אותנו למקום אחר.
אורי מקלב: תודה לאורנה.
יפעת שאשא ביטון: ברשותך, אני רק רוצה התייחסות קטנה לסרט, שהסרט מדהים בעיני.
יפעת שאשא ביטון: המשפט האחרון שהילדים שלנו הם האזרחים של מחר, עוד לפני שהם האזרחים של מחר, הילדים של היום מתנהלים גם ברשתות החברתיות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו אומרים להם אל תעליבו, אל תפגעו, תנהלו שיח מכבד ואחר כך הם נכנסים ורואים שברשת של המבוגרים מתנהל שיח שרחוק מלהיות לא פוגע ורחוק מלהיות מכבד.
יפעת שאשא ביטון: ואני אומרת זה הקו הישיר בין איך שאנחנו יוצרים את המערך בתוך הרשתות החברתיות לבין מה שאנחנו מבקשים מהם, ואנחנו לא יכולים להתנהל אחרת ממה שאנחנו מבקשים מהם.
יפעת שאשא ביטון: זאת אחריות גדולה.
יפעת שאשא ביטון: זאת אחריות גדולה עלינו כמבוגרים.
יפעת שאשא ביטון: זאת אחריות גדולה עלינו כהורים.
יפעת שאשא ביטון: זה לא פשוט להיות הורים וזה גם לא פשוט להיות מבוגר אחראי וזה גם לא נעים הרבה פעמים, אבל הפגיעה שלנו בילדים תהיה הרבה יותר קשה מאשר שאנחנו נהיה נחמדים אליהם.
אורי מקלב: קודם כל אנחנו שולחים רפואה שלמה למנהלת הוועדה, ענת לוי.
אורי מקלב: איילת ממלאת את מקומה.
אורי מקלב: איילת סיכמה עם אנשים שהדברים יהיו קצרים.
אורי מקלב: אנחנו יודעים שבנושא כזה אפשר באמת להתרחב, אבל אנחנו צריכים לדעת שאם אנחנו רוצים לעשות את זה גם מרתק ולא לאבד את הסבלנות, אנחנו צריכים לדעת להתמקד.
אורי מקלב: ראשונת הדוברים לאחר המצגת, בלי מצגת, ד"ר מיכל דולב כהן, שהיא מרצה וחוקרת במכללת אורנים, במודלינג של הורים ומורים כמבוגרים משמעותיים.
אורי מקלב: הבנו מראש שמדובר על משהו קצר וקולע.
<מיכל דולב-כהן: קצר וקולע, מבטיחה.
אורי מקלב: אני אמרתי את הכל, נכון?
אורי מקלב: מרצה וחוקרת במכללת אורנים, נכון?
אורי מקלב: בבקשה מיכל.
<מיכל דולב-כהן: כן, הכל.
<מיכל דולב-כהן: אני עובדת הרבה פעמים גם עם צוותי חינוך, חלקם הורים.
<מיכל דולב-כהן: כשאני שואלת הורים בדרך כלל מתי מתחילים יחסי הורים ילדים באינטרנט, התשובה בדרך כלל זה סביב גיל 6-7, נכנסים לבית ספר, נחשפים לילדים אחרים.
<מיכל דולב-כהן: פתאום הם מגלים כל מיני דברים.
<מיכל דולב-כהן: ולמעשה זה לא נכון.
<מיכל דולב-כהן: למעשה אנחנו חושפים אותם עוד הרבה לפני כן.
<מיכל דולב-כהן: אנחנו חושפים אותם ברגע שאנחנו מעלים את הסטיק של – אני בהריון.
<מיכל דולב-כהן: אנחנו חושפים אותם ברגע שאני מעלה את תמונות ההיריון שלי עם תחתונים וחזייה או בייבי דול ומפרסמת את זה ברשתות החברתיות.
<מיכל דולב-כהן: אנחנו מפרסמים תמונות אולטרא סאונד.
<מיכל דולב-כהן: אף אחד לא שאל את הילדים אם הם רוצים להיות מצולמים בשלב הזה של חייהם.
<מיכל דולב-כהן: הם פשוט שם.
<מיכל דולב-כהן: אם להיות כנה, יש לנו אשטג של אפטר סקס.
<מיכל דולב-כהן: 9 חודשים אחר כך באמת הרבה פעמים נולד הילד.
<מיכל דולב-כהן: אז באמת אנחנו חושפים אותם, מחליטים בשבילם שאנחנו חושפים אותם.
<מיכל דולב-כהן: אנחנו רואים במדינות באירופה שכבר ילדים מתחילים לתבוע את ההורים על זה שהם מעלים תמונות שלהם, שהם לא בחרו בזה.
<מיכל דולב-כהן: אז מודלינג זה דבר חשוב.
<מיכל דולב-כהן: אנחנו לא יכולים לבוא ולהגיד להם אל תפרסמו תמונות או תשאלו את הילד אם הוא רוצה להצטלם – כן או לא – עם משחת השיניים בטיול השנתי – כשאנחנו לא עושים את זה.
<מיכל דולב-כהן: אנחנו מראיינים תלמידים, אנחנו אומרים להם – קבוצות הווטסאפ הכיתתיות, המורים שולחים תמונות – נעים לכם לא נעים לכם?
<מיכל דולב-כהן: לא, לא נעים לנו.
<מיכל דולב-כהן: לא נעים לנו שמפיצים תמונות שלנו.
<מיכל דולב-כהן: זה לא הצד היפה שלי.
<מיכל דולב-כהן: תמיד יצאתי שמנה, תמיד יצאתי ככה.
<מיכל דולב-כהן: אני עקומה, אבל אנחנו לא שואלים אותם לא כהורים, לא כמורים, אנחנו מחליטים עבורם.
<מיכל דולב-כהן: זה מאד מאד בעייתי, במיוחד כשאנחנו מדברים ומצפים.
<מיכל דולב-כהן: אנחנו אומרים להם כל הזמן תשאלו את הצד השני, תבדקו שנוח לו.
<מיכל דולב-כהן: אנחנו לא מלמדים אותם.
<מיכל דולב-כהן: אז אני אומרת שיחסי הורים ילדים או מודלינג לילדים מתחיל הרבה לפני שהם מגיעים לבתי הספר.
<מיכל דולב-כהן: מתחיל עוד קודם לכן.
<מיכל דולב-כהן: מתחיל שבגיל שנתיים אנחנו כל כך מעודדים אותם לצלם את האחים, גם אם לאחים לא מתאים.
<מיכל דולב-כהן: אנחנו רוצים להוות מודלינג.