GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<שירלי באבד: קודם כל באמת מה שעופר הציג קודם – אנחנו בדיונים על התכנית הזאת.
<שירלי באבד: המציאות יותר מורכבת ממה שזה נראה.
<שירלי באבד: על הרחבת החינוך הטכנולוגי-מקצועי.
משולם נהרי: על התקציב.
משה גפני: ככלל את מדברת.
<שירלי באבד: ככלל כתכנית.
<שירלי באבד: אנחנו בדיונים על זה.
<שירלי באבד: המציאות היא יותר מורכבת ממה שזה נראה.
<שירלי באבד: כלומר קודם כל טכנולוגי ומקצועי, יש פה שני דברים שהם ככה ביחד באותו סל, אבל אולי הניתוח שלהם הוא קצת אחר.
משה גפני: העיקרון הוא שהם שניהם לא עיוניים.
משה גפני: זאת אומרת אחד הוא טכנולוגי, אחד הוא מקצועי.
משה גפני: זה לא אותו דבר, אבל זה - - -
<שירלי באבד: נכון, אבל בוא נגיד שהדימוי של מגמת ביו-טכנולוגיה הוא כנראה בסדר, נכון?
<שירלי באבד: ולעומת זאת - - -
משה גפני: אפשר להוסיף גם למקצועי איזה ביו אחד והוא גם ייראה בסדר.
משה גפני: זה לא עיוני.
משולם נהרי: לא, לא, זה לא נכון.
משולם נהרי: יש טכנולוגי עיוני גם.
משה גפני: כן, טכנולוגיה עיונית, אז היא טכנולוגיה עיונית, אבל יש טכנולוגיות שלא.
משה גפני: בסדר, הצלחת לעורר את הוועדה.
<שירלי באבד: לא, אני בכמה נקודות, שיהיה ברור למה הדבר הזה מורכב, כלומר זו לא תמונה פשוטה.
<שירלי באבד: אז זה דבר אחד.
<שירלי באבד: דבר שני, בסוף ה-50% של ה-OECD זה גם תמונה מורכבת.
<שירלי באבד: כלומר, אם נסתכל על הצד השני של הגרף, יש מדינות כמו בריטניה, קנדה, שהן בצד ימין של הגרף, כלומר החינוך הטכנולוגי שם הוא נמוך מאשר בישראל.
<שירלי באבד: זו גם שאלה של המשק והתעשייה וכו'.
<שירלי באבד: ומילה אחרונה ,שוב, זה הרבה יותר מורכב ואין לנו זמן לכל המורכבויות - - -
משולם נהרי: אולי תדברי על השקעה?
<שירלי באבד: רגע, אז זה מה שרציתי להגיד.
<שירלי באבד: בסוף ההשקעה בתלמיד טכנולוגי היא הרבה יותר גבוהה מאשר השקעה בתלמיד עיוני, זה כולנו יודעים.
<שירלי באבד: זה בסדר.
משה גפני: השאלה היא אם מה שמתוקצב מספיק.
<שירלי באבד: לא, זו לא השאלה בעיני.
<שירלי באבד: השאלה היא מה התועלות של זה, כמה מתוך זה אחרי זה משתתפים בתעשייה, כמה מוצאים תעסוקה.
<שירלי באבד: בסוף, המחקר האחרון שהיה על זה לצערנו בישראל זה על שנות ה-70 שבנק ישראל עשה ועל סמך זה באמת בנק ישראל היום נגד החינוך הטכנולוגי.
משולם נהרי: לעורכי דין יש עבודה בסוף?
<שירלי באבד: יכול להיות שזו בעיה אחרת.
משולם נהרי: אחרי שהם לומדים ומחלקים תעודות באצטדיון, יש להם אחר כך עבודה?
<שירלי באבד: שוב, אני לא אומרת שהעיוני מושלם ורק בטכנולוגי יש בעיות.
<שירלי באבד: אני רק אומרת שהתמונה מורכבת, שצריך להבין מה התועלות של זה, כי שוב, ההשקעה בתלמיד טכנולוגי היא גבוהה בהרבה מההשקעה בתלמיד עיוני.
משולם נהרי: אבל כשמשקיעים דרך הרווחה אחר כך בתלמיד הזה, שהוא לא לומד, זו השקעה יותר גדולה.
<שירלי באבד: שוב, אני אומרת, זו תמונה מורכבת.
<שירלי באבד: לא אמרתי טוב או רע.
<שירלי באבד: אמרתי שזה מורכב ולכן אנחנו בדיונים עם משרד החינוך - - -
מנחם אליעזר מוזס: אם הוא בתור פחח יהיה פרחח, זה עולה הרבה יותר.
<שירלי באבד: זה בטוח.
משה גפני: נמצא פה הרב מנדלזון, אתה מנהל תיכון חרדי.
משה גפני: אתם לומדים מקצועות טכנולוגיים?
<יחיאל מנדלזון: יש אצלנו גם כיתות ששם הבנות לומדות טכנולוגי.
<יחיאל מנדלזון: זה בית ספר אחד שמאחד גם לימודים עיוניים וגם טכנולוגיים.
<יחיאל מנדלזון: מדובר בבנות, בירושלים, דרכי רחל, ויש אפיקי דעת.
<יחיאל מנדלזון: הזכירו כאן דבר מאד נכון.
<יחיאל מנדלזון: יש מושג של דימוי והיום הוא נקרא יותר מכובד מאד הטכנולוגי, אבל אני חושב שכשנמצאים סך הכל תחת קורת גג אחת מצבור גדול של תלמידות, מה שראינו שבהתחלה בת מתאמצת ונלחמת להיכנס למסלול העיוני, כי זה שם.
<יחיאל מנדלזון: אבל מכיוון שיש את המרכיב החברתי שנוצר, שהן בסך הכל הרבה שעות משותפים ביחד, קורה שהרבה בנות שבכישרונות הן התקבלו לעיוני ובאמת הן יכולות להצליח הלאה.
<יחיאל מנדלזון: אבל כמו שאנחנו יודעים, המשק היום כבר עובר שינוי מסוים ושומעים על עבודה וצריכים את הפרנסה.
<יחיאל מנדלזון: יש הרבה בנות שרוצות לעבור מהעיוני לטכנולוגי, אבל כאן אנחנו נכנסים לאיזה מכשול מסוים, שהפרוצדורה תמיד זה מכיתה י' למעשה.
משה גפני: אתם פניתם לאגף?
<יחיאל מנדלזון: פנינו.
<יחיאל מנדלזון: לא היה לנו כל כך - - -
<גרשון כהן: אנחנו מאשרים, נכון, החינוך הטכנולוגי הוא מכיתה י'.
<גרשון כהן: זה נכון.
משולם נהרי: זה קשור להכשרה חלופית?
<גרשון כהן: מה שהוא אמר.
משולם נהרי: הכשרה חלופית?
<גרשון כהן: לא, זה בכיתות סמינרים הכשרה חלופית.
<גרשון כהן: אני מדבר על התיכון.
משה גפני: לא, לא, הוא מדבר על תיכון.
משולם נהרי: אני מדבר על על יסודי.
<יחיאל מנדלזון: אז יש חשבונאות, יש את העיצוב, יש.
משה גפני: ואתם בקשר עם האגף?
<יחיאל מנדלזון: כן, בהחלט.
משה גפני: אני מצאתי פה בדיונים שיש לפעמים איזה מוסד שלא פועל עם האגף.
<יחיאל מנדלזון: לא, לא.
<יחיאל מנדלזון: אני חייב לציין, אני לא אמרתי שלא מתייחסים.
משה גפני: בסדר, אני שמח על כך.
<יחיאל מנדלזון: ישנם איזה כללים מסוימים שכדאי היה בחשיבה לדון עליהם מחדש.
משה גפני: טוב, בסדר, אני מציע שתהיו בקשר, בסדר גמור, מאה אחוז.
משה גפני: הרב מנדלזון, תודה רבה.
משה גפני: גברת מירי קובלסקי, את יכולה להגיד משפט?
משה גפני: את מנהלת בית הספר אורט אורמת, שאתם משולבים יחד עם משפט?
משה גפני: אנחנו הזמנו אותך כדי שתספרי, רק אם אפשר בקצרה, על המפעל הזה, על בית הספר.
<מירי קובלסקי: בית ספר תיכון אורט אורמת הוא בית ספר תעשייתי בפיקוח של משרד הכלכלה ושל רשת אורט.
משה גפני: איפה אתם?
<מירי קובלסקי: ביבנה.
<מירי קובלסקי: וכמובן בשיתוף מפעל אורמת.
<עופר עטיה: וחיל האוויר.
<מירי קובלסקי: וגם חיל האוויר, כמובן.
<מירי קובלסקי: תלמידנו בעצם מקבלים הכשרה מקצועית אמיתית, כי השילוב של המקצוע עם העבודה בתעשייה, מכשיר אותם להיות אנשי מקצוע טובים יותר.
<מירי קובלסקי: בית ספר קטן, בית ספר שבאמת כל תלמיד מקבל יחס אישי והשילוב עם מפעל אורמת הוא שילוב מנצח מבחינתנו, כי אם אנחנו מסתכלים על התוצאה, ויושבת פה גם עובדת מהמפעל - שהיא אשת הקשר עם בית הספר - ואנחנו יכולים לראות את אחוז התלמידים הבוגרים שלנו - שחוזרים בחזרה למפעל והם מועסקים במפעל ובעצם מצליחים להיות אזרחים - - -
משה גפני: זה .... ?
<גרשון כהן: זה בית ספר בשיתוף משרד הכלכלה.
משה גפני: מי פה ממשרד הכלכלה?
משה גפני: לא חשוב, אתם מכירים במשרד הכלכלה את המפעל?
משה גפני: זה בסדר שהזמנו אותה?
<אהרון ברנשטיין: מצוין, בהחלט.
<מירי קובלסקי: למעלה מ-45% - - -
משה גפני: זו דוגמא טובה, הדוגמא הזאת.
<קריאה: מודל מנצח.
משה גפני: מנצח – אנחנו עוד לא מנצחים, אבל אנחנו בדרך.
<עופר רימון: זו דוגמא טובה, כי גם הבעלים של אורמת תעשיות הם שותפים שלנו בתכנית האסטרטגית בחשיבה.
<מירי קובלסקי: אז רק מספרים: למעלה מ-45% מעובדי מחלקות הייצור באורמת הם בוגרי בית הספר, מנהלי מחלקות.
<מירי קובלסקי: יש לנו אפילו תלמידים שהמשיכו, הרבה הנדסאים ותלמידים שהמשיכו ללימודי הנדסה בעידוד התעשייה ועובדים באורמת.
<מירי קובלסקי: יש מהנדס שכבר למעלה מ-40 שנה עובד באורמת.
משה גפני: אברהם אמיר, בבקשה.
<אברהם אמיר: אני אברהם אמיר, יושב ראש ענף המתכת בהתאחדות המלאכה והתעשייה.
<אברהם אמיר: יש לי מפעל פרטי, מפעל קטן באזור המרכז, בחולון.
<אברהם אמיר: אני מעסיק 40 עובדים.
<אברהם אמיר: אני עצמי בוגר הכשרה מקצועית, מה שאתם מדברים.
<אברהם אמיר: כולם זרקו פה את המילה תדמית.
<אברהם אמיר: תדמית באמת, הקללה שמר סילבן שלום זרק לראש הממשלה - שהבן שלך יהיה פחח – זו הנקודה שממנה אנחנו צריכים לצאת.
<אברהם אמיר: אנחנו זקוקים גם לעובדים פשוטים ויש מלא אנשים פשוטים במדינה הזאת.
<אברהם אמיר: אני סיימתי בית ספר ובגיל 14 הלכתי לעבוד.
<אברהם אמיר: טוב, זה היה מתאים לתקופה ההיא.
<אברהם אמיר: למדתי קצת בערב לשמחתי, אבל אורט והאגף להכשרה מקצועית, אני חושב שיכולים לתת פתרון לעובדים כאלה וצריך לא להתבייש לקרוא לילד בשמו.
<אברהם אמיר: אנחנו צריכים גם פועלים פשוטים.
<אברהם אמיר: פועלים שיעמדו ליד המכונה, שיעבדו ויפרנסו את משפחתם בכבוד.
<אברהם אמיר: ועובדים כאלה משתכרים 8,000 שקלים לחודש, 9,000 שקלים לחודש, יש כאלה שמגיעים גם ל-12,000 שקלים לחודש וכולם מסודרים בדירות, במכוניות ועובדים וחיים יפה.
משולם נהרי: זה נקרא להתפרנס בכבוד.
<אברהם אמיר: להתפרנס בכבוד ולזה אנחנו צריכים להגיע.
<אברהם אמיר: אבל פה, במדינת ישראל, מי שאין לו תואר, מי שלא קוראים לו הנדסאי או מהנדס, או עורך דין, אז הוא לא שווה.
<אברהם אמיר: וצריך להפסיק עם התארים האלה, כי כשאנחנו נותנים לבן אדם תואר – ראש צוות אפילו – הוא מפסיק לעבוד.
<אברהם אמיר: הוא כבר לא פועל ואז הוא מפסיק לעבוד והוא רוצה להיות מנהל.
משה גפני: אני מזדהה עם הדברים שלך.
<עידן פינק-אבידני: למה בגיל 14 צריך להחליט שהם יהיו אנשים פשוטים?
<עידן פינק-אבידני: למה לא לתת להם את האופציה להחליט?
<אברהם אמיר: כל המוכשרים מצליחים.
משה גפני: כל הכבוד שאתה מתווכח בלי רשות.
<אברהם אמיר: אני הייתי בחיל האוויר ומשם יצאתי ולמדתי מקצוע והתקדמתי יפה מאד בחיים.
<אברהם אמיר: כל המוכשרים מצליחים - - -
משה גפני: דיברת מאד יפה.
משה גפני: עמיר עמר, הנוער העובד והלומד.
משה גפני: אתה רכז פעילות הנערים.
משה גפני: אתה רואה שאני ככה על קוצים.
<עמיר עמר: יש לנו פה שני בוגרים של המערכת ואני חושב שמאד חשוב שנשמע אותם.
<עמיר עמר: שלא יחשבו בטעות שיש לי איזה שאיפות.
משה גפני: אלף יש לך שאיפות.
<עמיר עמר: לא, אבל לא להיות חבר כנסת.
משה גפני: סליחה, לא לפגוע.
משה גפני: חינוך.
<עמיר עמר: אנחנו בנוער העובד והלומד, קודם כל זאת תנועה שחוגגת השנה את שנת ה-90 שלה, היא הוקמה בשנת 1924.
<עמיר עמר: תודה רבה.
<עמיר עמר: בראשית דרכה קראו לה רק הנוער העובד, הלומדים הצטרפו אחר כך וזה בעצם נותן את המשמעות של מה הוא הנוער העובד עבורנו במשך 90 שנה.
<עמיר עמר: הקשר שלנו עם בתי הספר של משרד הכלכלה הוא מאד מאד הדוק.
<עמיר עמר: אנחנו כמעט בכל בית ספר כזה שמים מדריכים ואנחנו רואים בחניכים האלה, בתלמידים בבתי הספר האלה מלח הארץ, אנשים שבחרו למרות הדיכוי ולמרות המקומות שהם מגיעים מהם, לקחת את עצמם בידיים, ללמוד מקצוע ולשפר את חייהם.
<עמיר עמר: אנחנו עורכים כל שנה טקס לחניכים מצטיינים ולחונכים מצטיינים.
מנחם אליעזר מוזס: איך אתם מגיעים לתלמידים האלה?
<עמיר עמר: אנחנו נמצאים ממש בתוך בתי הספר, שני מדריכים שמדריכים בתוך כמעט כל בית ספר ועושים איתם פעילות שם.
<עמיר עמר: הם מגיעים להיות גם במוסדות ההנהגה של התנועה, יש להם משמעות וערכנו לפני שנה וחצי מועצה של הנערים האלה, שהם קיבלו החלטות על החינוך המקצועי ועל דברים נוספים, על פעילות בתנועה.
<עמיר עמר: זה דבר ראשון.
<עמיר עמר: נושא אחד בקצרה, שהוא קצת מדאיג אותי, זה הנושא של חוק החניכות ומערכת החניכות, שאנחנו צריכים לשים אליו לב, כי בעצם נער שהולך לעבודה – צריכים לשמור על כמה דברים בסיסיים.
<עמיר עמר: אחד, שלפי חוק החניכות הוא אומר לעבוד או להיות מוכשר במקצוע שאותו הוא לומד וזה דבר שצריך לשים אליו לב.
<עמיר עמר: הנערים האלה מקבלים חונך.
<עמיר עמר: הרבה פעמים החונך הזה בעבודה הופך להיות סוג של אבא שלהם, מלמד אותם את המקצוע, הולך איתם לאורך הדרך וזה דבר מאד מאד משמעותי.
<עמיר עמר: דבר שני זה הנושא של השכר והזכויות.
<עמיר עמר: החוק קובע את הדבר הזה, צריך לשמור על זה.
<עמיר עמר: להרבה מהנערים זה נותן מידת פרנסה, דמי כיס, דברים שהם לומדים מתוך הדבר הזה את העצמאות.
<עמיר עמר: הדבר השלישי, כמובן זה הבטיחות בעבודה, שחס וחלילה לא יהיה לנו - - -
משה גפני: מה אתה מבקש מאיתנו, אם אנחנו עוקבים אחרי מה שקורה?
<עמיר עמר: אז אני מבקש, שהרי החוק הזה הוא חוק משנת 1953.
<עמיר עמר: במידה והחוק הזה ייפתח, אני לא יודע מה קורה עם בתי הספר שעברו למשרד החינוך מבתי הספר שעברו - - -
משה גפני: זה אמור להיפתח?
<עופר רימון: בבית הספר ... ...
<עופר רימון: התלמידים ממשיכים - - -
<עמיר עמר: ממשיכים לעבוד וזה בפיקוח משרד הכלכלה.
<עמיר עמר: אז שהחוק יהיה בפיקוח ושנשמור למען הנערים והנערות העובדים.
משה גפני: הנושא של מכללת סכנין, ד"ר סאלח כראד, אתה המפקח של הרשת שם ואני מבקש בקצרה.
משה גפני: אתה נציג העדה הדרוזית.
<רכאד סאלח: כן.
<רכאד סאלח: קודם כל אני מברך על הוועדה הזאת.
משה גפני: גם אני מברך עליה.
משה גפני: מה הייתי עושה בלעדיה?
<רכאד סאלח: אבל אני אומר, מדינת ישראל צריכה להגיע למסקנה חד משמעית, שבעצם ההתפתחות הכלכלית של מדינת ישראל תלויה בהשקעה הטכנולוגית של מדינת ישראל.
<רכאד סאלח: מה שאני אומר זה שצריך להשקיע עוד יותר.
<רכאד סאלח: במגזר הדרוזי אצלנו לומדים היום תעשייה.
<רכאד סאלח: אני לא רואה שום הבדל בין המגזר החרדי לדרוזי, גם מטעם שהבנות שלכם גם ילמדו - - -
משה גפני: לא, אני טוען שאין הבדל בין אף מגזר במדינת ישראל.
משה גפני: זה לא צריך להיות לפי השתייכות סקטוריאלית.
<רכאד סאלח: נכון.
משה גפני: כל אחד והצרכים שלו.
משה גפני: כמו שעושים בית ספר ביבנה שלא דומה לבית ספר באילת.
<רכאד סאלח: אני חושב שהוועדה הזאת צריכה לטפל בעוני טיפול שורש.
<רכאד סאלח: בגרמניה נמצאות 340 מגמות, לצורך העניין במדינת ישראל, וגרשון יכול לתת את התשובה כמה מגמות יש לנו.
<גרשון כהן: כן, אבל שם זה היקפים שונים.
<גרשון כהן: שם אם אתה שיפוצניק, אז אחד הוא בעל מלאכה לריצוף, השני בשביל אינסטלציה ואצלנו זה מדינה קטנה.
<רכאד סאלח: אז לכן אני מבקש, שיהיו גם מגמות.
<רכאד סאלח: אני רוצה שהרצף יהיה מקצועי.
<רכאד סאלח: צריך לכבד את המקצוע.
<רכאד סאלח: המקצוע צריך להיות מכובד.
משה גפני: יש לפי דבריך משהו מיוחד בעדה הדרוזית שצריך לשים אליו לב, או שזה צריך להיות בתוך המכלול?
משה גפני: יש משהו מוגדר שאתם סבורים?
<רכאד סאלח: מה שאני מרגיש בזמן האחרון, שהמגזר הדרוזי צריך הרבה הרבה השקעה.
משה גפני: לא, יש יותר, פחות, מבחינת תקציבית, מבחינת ההתייחסות של המשרדים גם חינוך וגם כלכלה?
<רכאד סאלח: אם אני רוצה לשפוט את זה לפי המגזר הבדואי, אנחנו מקבלים פחות תקציבים.
<גרשון כהן: מקבלים אותו דבר, אין הבדל בין דת - - -
משה גפני: תבדוק עוד הפעם ותגיד לי.
<גרשון כהן: אין הבדל, חד וחלק.
<גרשון כהן: לפעמים יש החלטות ממשלה עבור מגזר מסוים.
משה גפני: אם אתה מדבר על החלטות ממשלה, יש לנו תכנית להחליף אותה.
משה גפני: קובי אביטל, סמנכ"ל מחקר ופיתוח, המכללה הטכנולוגית לרכב באיגוד המוסכים.
<קובי אביטל: שלום וברכה לכולם.
משה גפני: רגע, אתה קיבלת רשות דיבור?
<אבי בצלאלי: אני לא קיבלתי רשות דיבור.
<אבי בצלאלי: שמי אבי בצלאלי, אני בוגר ובעל מוסך בירושלים.
משה גפני: בסדר, אז תדבר אחריו.
<קובי אביטל: אז ראשית גם אני נמנה עם התוצר של החינוך הטכנולוגי, איש מערכת החינוך שהיום נמצא באיגוד המוסכים מזה מספר שנים.
<קובי אביטל: עלו פה הרבה דברים נכונים וקיימים וכואבים, אבל אנחנו צריכים להסתכל אחורה על העבר, ללמוד ממנו ולרוץ קדימה ולכן סוגית הדימוי היא אחד הדברים האקוטיים.
<קובי אביטל: אנחנו מסתכלים בתוך המערך הזה שנקרא הכשרה מקצועית בחינוך טכנולוגי, בחלקת אלוהים הקטנה שלנו, שזה הנושא הזה של עולם הרכב, כאיגוד של 5,200 מוסכים במדינת ישראל, שזה גוף של מעסיק די גדול.
<קובי אביטל: אנחנו עובדים בהלימה אחת ותורמים את חלקנו המקצועי, הפדגוגי, המתודולוגי, עם משרד התחבורה, משרד החינוך ומשרד הכלכלה, בכל מה שקשור בלפתח ולקדם תכניות לימוד.
<קובי אביטל: לגבי הדימוי עצמו, אנחנו יצרנו כמה צעדים פרו-אקטיביים, בעיקר עם החלק השורשי מלמטה של הנוער, שזה לא העסק המרכזי שלנו.
<קובי אביטל: אנחנו מתעסקים בהכשרה המקצועית עם האוכלוסייה הבוגרת יותר, ורציתי להעלות את הדברים האלה כאן, כי הם קורמים עור וגידים.
<קובי אביטל: הם מתקיימים 5 שנים.
<קובי אביטל: אנחנו עשינו פרויקט בילטראלי עם גרמניה.
<קובי אביטל: אנחנו לוקחים ומזמינים תלמידים מכפרי הנוער, בפרט מהאוכלוסיות הקשות שמתמודדות עם דברים לא פשוטים, שלומדים בחינוך הטכנולוגי, בתוך מסלול ההנדסאים של רכב.
<קובי אביטל: ממיינים אותם.
<קובי אביטל: לצערנו הרב, יחד עם עליית הנוער בגרמניה - אנחנו מוגבלים בכמות התלמידים שאנחנו יכולים לעשות איתם את הפרויקט הזה - והם יוצאים למסלול לימודים של חמישה שבועות מלאים בגרמניה, של מייסטר.
<קובי אביטל: הדבר הזה תורם מאד מאד לנושא הזה של הדימוי העצמי.
<קובי אביטל: אנחנו מתכוונים לסוג של אוריינות חזותית.
<קובי אביטל: כלומר, נקודת השיפוט של התלמיד על עצמו, על הדימוי של עצמו, היא משתנה.
<קובי אביטל: היא הולכת למקום טוב, כשנמצאים במעבדות מפוארות.
<קובי אביטל: כמובן שזה עניין של ציוד ועניין של תקציב, אבל אני מבקש לשפוט את זה גם מהיבט אחר ולחשוב על הסוגיה הזאת – מה זה תורם בדימוי העצמי לתלמידים.
<קובי אביטל: שנית, הנושא הזה של ההון האנושי.
<קובי אביטל: ההון האנושי פה חייב לעבור שדרוג מאד מאד משמעותי.
<קובי אביטל: אם אנחנו מדברים על הצטיידות – זו נקודה אחת.
<קובי אביטל: זו חזית שנייה שצריך לתת עליה את הדעת, ואנחנו ממש ממש בימים אלה דנים בסוגיה יחד עם משרד החינוך.
<קובי אביטל: מגיע גוף מגרמניה, יחד עם משרד החינוך בגרמניה, שמוכן להירתם ולעזור לנו – איך לטפח ואיך לעשות את הדבר הזה בצורה הרבה יותר טובה, כדי לבחור הון אנושי איכותי לצד ציוד, לצד כלים מתודולוגיים, לצד מתודיקה, לצד דברים שבעצם ייקחו את התלמיד הזה, שיבין שהנושא הזה של הכשרה מקצועית או המקצוע הזה שיש לו ביד – ייקח אותו למקום אחר וגבוה.
<קובי אביטל: וכמובן, כל זה נותן לו סוג של גירוי אינטלקטואלי – אחד למקצוע ולתכנים, שהם המון המון מכווני מדע וטכנולוגיה ולא רק מיומנויות טכנולוגיות ופרקטיות; שניים, יש אופק.
<קובי אביטל: אפשר להמשיך להנדסאים, אפשר להמשיך להנדסה, אפשר לעבור להוראה אם אתה דבק בחיידק האיכותי הזה, או להתחבר לתעשייה.
<קובי אביטל: בכל מה שתבחר.
<קובי אביטל: אני אסכם.
<קובי אביטל: התוצאות הן מאד מאד מעודדות.
<קובי אביטל: הבוגרים שלנו הופכים להיות קצינים בצה"ל, חרף נקודת הפתיחה שממנה הגיעו ועל זה אנחנו כולנו מברכים.
<קובי אביטל: מתברגים בתעשייה בתפקידי מפתח ואנחנו מברכים על זה ומבקשים לאמץ את זה.
<מירי קובלסקי: יש לנו פה דוגמא.
משה גפני: שנייה, אני לא יכול.
<מירי קובלסקי: הם הגיעו, חבל.
משה גפני: בסדר, אני אנסה.
משה גפני: חבל תגידי כשאני אסיים את הישיבה.
<אבי בצלאלי: שלום לכולם, אני אבי בצלאלי.
<אבי בצלאלי: אני בוגר של בית ספר במשרד העבודה והכלכלה.
<אבי בצלאלי: באמת יש את הסיפור הזה, את הנושא הזה כל הזמן של הדימוי.
<אבי בצלאלי: כל הזמן מציגים את המקצוע שלנו כמקצוע נחות, כמקצוע לא טוב.
<אבי בצלאלי: המקצוע הזה מאד חשוב.
<אבי בצלאלי: אני אמנם אין לי תעודת בגרות ואני אומר את זה ולא מתבייש להגיד את זה.
<אבי בצלאלי: יש לי תעודת מקצוע, יש לי תעודת הסמכה בחשמלאות, במכונאות, מיזוג אוויר, דיאגנוסטיקה, מערכות מתקדמות וכו' וכו'.
<אבי בצלאלי: היום במקצוע שלי, אני היום יש לי מוסך.
<אבי בצלאלי: יש לי 12 עובדים ופתחתי לפני שבוע את המוסך השני שלי.
<אבי בצלאלי: אני יכול להגיד לכם שאני כבר כמעט חודש מחפש עובדים ואין עובדים למוסך, אין בעלי מקצוע.
<אבי בצלאלי: צריכים להכשיר אותם יותר.
<אבי בצלאלי: פשוט להראות להם.
<אבי בצלאלי: אני אם אני הייתי צריך לבחור - - -
משה גפני: אתה משלם טוב?
<אבי בצלאלי: אני משלם טוב מאד.
<אבי בצלאלי: המדינה נותנת פחות מזה.
<אבי בצלאלי: אני משלם מצוין.
<אבי בצלאלי: אני בא ואומר שאם אני היום צריך לבחור בין עובד מקצועי לבין עובד עם תעודת בגרות, אני לוקח את העובד המקצועי ובודק אותו מבחינת איך הוא במקצוע.
משה גפני: תעודת בגרות לא מעלה ולא מורידה אצלכם.
<אבי בצלאלי: אני לא חושב.
<אבי בצלאלי: זה לא, כי באמת, עם כל הכבוד, צריך את זה, אבל אם אני מסתכל על בן אדם שיודע לתפוס מכשיר דיאגנוסטיקה ולבדוק רכב, שלדעתי היום זה משתווה לרופא.
<אבי בצלאלי: היום רופא שלא יודע לראות במכשירים שלו מה הוא רואה אצל הבן אדם, אז הוא לא יודע לטפל וזה אותו דבר ברכב.
<אבי בצלאלי: זה גם חשוב.
משה גפני: שלמה מויאל, יו"ר חינוך טכנולוגי בארגון המורים.
<שלמה מויאל: קודם כל, כמו שחברי כאן אמרו, אני רוצה להודות על הוועדה הזאת, על קיומה ובהחלט אני חושב שיש לתת ליושב ראש אגף המינהל והטכנולוגיה, מר עופר רימון, את האפשרות להריץ את התכנית שמיסודה היא אמורה להיות ...
<שלמה מויאל: יותר וטובה ולתת מענה.
<שלמה מויאל: בנוסף אני מורה טכנולוגי בשטח וחשוב לדעת שכבר חסרים בעלי מקצוע.
<שלמה מויאל: הציבור בארץ מרגיש את המחסור בבעלי מקצוע.
<שלמה מויאל: לא רחוק הזמן שלא יהיו חשמלאים בארץ.
<שלמה מויאל: אני לא מדבר על זה שאין רתכים.
<שלמה מויאל: יבוא הזמן שרק בשביל להחליף איזה מכשיר קטן, ידרשו מהאזרח 700-800 שקלים.
<שלמה מויאל: אין בעלי מקצוע.
<שלמה מויאל: לכן יש חשיבות רבה ביותר להכניס את החינוך הטכנולוגי בחזרה.
<שלמה מויאל: בהיותי נציג המורים, על מנת לספק למוסך עובדים למפעל שהוא מנהל, אני חייב מורים.
<שלמה מויאל: החתך של הגילאים של המורים היום הוא מעל 53.
<שלמה מויאל: בדקתי את הנושא.
<שלמה מויאל: אם אנחנו עושים ממוצע בני 67 גם מלמדים בשטח.
משה גפני: צעירים לא הולכים להוראה בתחום?
<שלמה מויאל: לא רוצים הוראה.
<שלמה מויאל: ולכן יש לעודד את הדבר הזה.
<שלמה מויאל: במידה וזה ייפתח, בוודאי שירוצו.
משה גפני: ד"ר יוכבד פנסחי-אדיב, אריאל בשומרון, בבקשה.
<יוכבד פנחסי-אדיב: אני בתפקידי הנוסף מנהלת המכללה הטכנולוגית באריאל שיושבת ליד האוניברסיטה, אבל בתפקידי אני יושבת ראש פורום המכללות הטכנולוגיות, למה שנקרא הנדסאים וטכנאים בוגרים, מכללות שמופעלות תחת משרד הכלכלה.
<יוכבד פנחסי-אדיב: אין ספק שאני מברכת על הישיבה זאת.
<יוכבד פנחסי-אדיב: אין ספק שהנושאים המהותיים הועלו כאן בישיבה.
<יוכבד פנחסי-אדיב: הנושא החשוב הוא הדימוי.
<יוכבד פנחסי-אדיב: אנחנו לא נרחיב עליו, אבל אנחנו מבינים שאם לבחור בין מערכת אקדמאית לבין לבחור מערכת של השכלה טכנולוגית, אז כנראה האדם והמערכת והחברה בוחרת – בוא תלמד ותמשיך את ... ...
<יוכבד פנחסי-אדיב: אבל אני רוצה לדבר רק על טרמינולוגיה אחת שאני מבקשת מהוועדה.
<יוכבד פנחסי-אדיב: כשאנחנו מדברים על חינוך טכנולוגי, חינוך באמת מתחיל מגיל הגן, בית ספר וכו'.
<יוכבד פנחסי-אדיב: אנחנו, בתור מערכות, מכללות טכנולוגיות שמלמדות לימודי הנדסאים תחת משרד הכלכלה, במדינת ישראל מתקיימות שתי מערכות מקבילות.
<יוכבד פנחסי-אדיב: אחת יושבת במשרד החינוך, מלמדת הנדסאים בוגרים והשנייה יושבת במשרד הכלכלה ומלמדת הנדסאים, סליחה, הנדסאים צעירים מול הנדסאים בוגרים, בוודאי.
<יוכבד פנחסי-אדיב: י"ג-י"ד מופנים לטובת הצבא.
<יוכבד פנחסי-אדיב: אנחנו מדברים על הנדסאים בוגרים שמופנים לכיוון התעשייה.
<יוכבד פנחסי-אדיב: קצת מספרים על העולם של ההנדסאים, כי אני תיכף אקשר את זה לתחילת הדיון.
<יוכבד פנחסי-אדיב: אני יודעת, אני אסיים בשתי דקות.
משה גפני: לא, עם כל הכבוד, אני לא הולך לקחת בכנסת את כל העניין הטכנולוגי.
משה גפני: יש עוד דיונים על זה.
<יוכבד פנחסי-אדיב: ממש לא.
<יוכבד פנחסי-אדיב: דקה אחת וסיימתי.
משה גפני: אני תכננתי דיון של שעה.
משה גפני: אני הייתי בטוח שיבואו חצי מהאנשים.
<יוכבד פנחסי-אדיב: זה הנושא הכי חם שיכול להיות.
משה גפני: אני מאד שמח שבאו כולם ולא באו עוד.
<יוכבד פנחסי-אדיב: אז בואו נגדיר שהנושא הוא חשוב.
<יוכבד פנחסי-אדיב: כאשר מדברים על הנדסאים בוגרים, אנחנו באמת מדברים על 25,000 סטודנטים ואני חייבת לסייג את האמירה – אני לא חושבת שהם הכשרה מקצועית.
<יוכבד פנחסי-אדיב: הם עולם של השכלה טכנולוגית, כי אם מחברים לגרביטציה או לתחומים כאלה, אז אנחנו מדברים על תחומים שונים.
<יוכבד פנחסי-אדיב: אנחנו צריכים להבדיל גם, ששתי המערכות של חינוך ומשרד הכלכלה פועלות בצורה שונה לחלוטין – גם ברמת התקציב וגם ברמת הפורמט, מה שנקרא שכר למרצים.
<יוכבד פנחסי-אדיב: אני מבקשת מהוועדה הזו שבאמת תיקח את הדיונים האלה קדימה ותגדיר שיש פה בעל בית אחד.
<יוכבד פנחסי-אדיב: תגדירו מי הוא.
<יוכבד פנחסי-אדיב: אני בטח לא אכנס לזה, השרים יחליטו, כמו שאמרתם, אבל צריכה לקום פה איזו שהיא סוג של רשות שמתכללת את כל המערכת הזו ומגדירה חינוך והשכלה המשכית, אבל שכולה תהיה טכנולוגית.
משה גפני: ארטיום מולטוב.
משה גפני: הנה, נעניתי לבקשתך.
משה גפני: ואחרי זה עידן אבידני מהקשת המזרחית, משפט.
משה גפני: תעשו לי טובה, יש עוד כמה דברים חוץ מוועדות.
<ארטיום מולטוב: שלום וברכה.
<ארטיום מולטוב: אני מברך על הישיבה הזאת בוועדה הזאת.
<ארטיום מולטוב: שמעתי פה הרבה דברים נפלאים, באמת, ואני מזדהה עם חלק מהדברים האלה.
<ארטיום מולטוב: תראו, כמו שאתם יודעים, קוראים לי מולטוב ארטיום.
<ארטיום מולטוב: אני בוגר אורט אדיבי אשקלון וסיימתי שם גם כטכנאי והנדסאי סיימתי כבר במכללת הדסה נעורים.
<ארטיום מולטוב: בהתחלה, כשלמדתי בבית ספר עיוני, הייתי יכול להמשיך הלאה.
<ארטיום מולטוב: הייתי יכול להוציא בגרות מלאה, אבל רציתי לשים דגש על משהו.
<ארטיום מולטוב: אני בא ממשפחה לא ממש מוצלחת מבחינה כלכלית.
<ארטיום מולטוב: אני בא ממשפחה של שישה ילדים, אני הבכור.
<ארטיום מולטוב: שמתי לב שברוב המשפחות האלה, המשפחות הקשות, הרוב הם אלה שיוצאים אחרי זה ללמוד טכנולוגיה.
<ארטיום מולטוב: הייתי יכול לסיים בית ספר עיוני, בגרות מלאה, הייתי יכול לצאת גם מעבר לזה, כאילו לפי דרישת היחידות.
<ארטיום מולטוב: העניין הוא כזה, כשעברתי למסלול הטכנולוגי, אני בחרתי זאת מבחירה אישית.
<ארטיום מולטוב: עברתי לשם.
<ארטיום מולטוב: גם אני אותו דבר, חשבתי שאני אסיים י"ב ואלך להיות מכונאי סוג 1.
<ארטיום מולטוב: חיים פשוטים.
<ארטיום מולטוב: בתכל'ס גם בצבא רציתי להיות לוחם שייטת 13, אבל זה לא העניין.
<ארטיום מולטוב: אמרתי לעצמי אוקיי, טכנאי-הנדסאי.
<ארטיום מולטוב: כשנתנו לי את ההזדמנות הזאת חשבתי עליה ואמרתי אוקי, יש לי הזדמנות להמשיך לטכנאי.
משה גפני: אתה מרוצה מהסלול שהלכת אליו?
<ארטיום מולטוב: כן, מאה אחוז אני מרוצה ממנו.
<ארטיום מולטוב: לא רק זה - - -
משה גפני: ומה אתה אומר לנו?
<ארטיום מולטוב: הוא גם פתח לי דרכים אחרות.
<ארטיום מולטוב: למשל אני סיימתי טכנאי, סיימתי הנדסאי, וכמו שדיברנו פה על התחום של גרמניה, אני אחד שטסתי והייתי בגרמניה ולמדתי שם את כל הקורס של החמישה שבועות, מייסטר.
<ארטיום מולטוב: בעיקרון, מה שרציתי להגיד שאני תומך מאד בתחום הטכנולוגי.
<ארטיום מולטוב: זה מאד חשוב.
משה גפני: בסדר, אנחנו שנינו באותה קטגוריה.
משה גפני: ההבדל היחיד רק שאתה נסעת לגרמניה ואני לא.
משה גפני: שנינו מסכימים לאותו דבר.
<ארטיום מולטוב: אתה מוזמן לנסוע לגרמניה.
מנחם אליעזר מוזס: אנחנו לא מוותרים עליו כאן.
<ארטיום מולטוב: רק ללימודים.
משה גפני: עידן אבידני.
<עידן פינק אבידני: אני אנסה לקצר.
<עידן פינק אבידני: אתם דיברם המון על הנושא של הדימוי ושאנחנו לא חיים בשנת ה-50.
<עידן פינק אבידני: הנושא הזה של הדימוי זה לא רק איזה שהוא משהו שאיך רואים את התלמידים מהחינוך המקצועי.
<עידן פינק אבידני: תסתכלו בבתי הספר, על הבוגרים של בתי הספר המקצועיים.
<עידן פינק אבידני: תסתכלו בתמונות המחזור.
<עידן פינק אבידני: מאיפה הם מגיעים?
<עידן פינק אבידני: הם כולם מגיעים מאותו רקע, מאותו מוצא.
<עידן פינק אבידני: הם כולם מגיעים ממשפחות מצוקה - - -
<צבי פלג: לא, תפסיקי.
<עידן פינק-אבידני: לא, אל תגיד לי תפסיקי, סליחה.
<עידן פינק-אבידני: אני רוצה לדבר.
<צבי פלג: אבל זה לא נכון.
<צבי פלג: את חיה בעבר.
<עידן פינק-אבידני: לא, אני לא חיה בעבר.
<עידן פינק-אבידני: בתי הספר המקצועיים - - -
משה גפני: לא, רק שנייה, אני מתנצל.
משה גפני: פה את תגידי כל מה שאת רוצה, אבל בקצרה.
משה גפני: אף אחד לא יפריע לך.
<עידן פינק-אבידני: אוקיי.
<עידן פינק-אבידני: בתי הספר המקצועיים נמצאים באזורים מאד מסוימים, הם משרתים אוכלוסייה מאד מסוימת ואם רוצים שבאמת יהיה פה חינוך טכנולוגי ולא מקצועי שיהיה ראוי – הוא צריך להיות אמצעי לשוויון הזדמנויות ולא אמצעי לקיים פערים בחברה.
<עידן פינק-אבידני: כאשר בתי הספר האלה מוכוונים למשפחות המצוקה, אתם בעצם מעבירים מסר שזה לא קשור לפוטנציאל של התלמיד, זה לא קשור ליכולות שלו, זה קשור לרקע הכלכלי ובמקרים רבים גם לרקע האתני שלו, מאיפה הוא בא – אם הוא מזרחי או ערבי או בדואי וזה לא שוויון הזדמנויות.
משולם נהרי: אז מה את עושה עם אנשים - - -
משה גפני: לא, משולם, אני לא פותח את זה.
<עידן פינק-אבידני: אני מציעה שיהיו פה בתי ספר - - -
משולם נהרי: מה את עושה עם הנושרים?
משולם נהרי: מה את עושה?
<עידן פינק-אבידני: אני נלחמת עליהם.
<עידן פינק-אבידני: אני לא מוותרת עליהם.
משולם נהרי: איך?
משולם נהרי: בואי תגידי איך.
<עידן פינק-אבידני: אני יושבת איתם ומגדירים.