GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אמיר עמדי: אז האימון מתחיל ובאמת שלמה, לפני שהוא התחיל להשתמש באלגוריתם הזה הוא אהב לצלם אבל היתה מישהי שהכווינה אותו ותיארה לו את מה הוא מצלם.
אמיר עמדי: היום הוא כבר לא צריך והוא בעצם משתמש בהתקן הזה.
אמיר עמדי: אתם יכולים לראות את האוזניות, זה באמת מאוד כהה, אתם רואים את התאורה פה.
אמיר עמדי: הוא נמצא בזווית טיפה שונה, אז הוא רואה את העץ ואת התאורה, מכוון ובעצם מצלם.
אמיר עמדי: אלה כמה תמונות שהוא צילם בתור איזה שהוא תחביב.
אמיר עמדי: עכשיו אתם תגידו, אוקי, זה העולם הדו ממדי, אז זה אולי יכול לעזור כדי לצלם כתחביב וזה אולי לעמוד מול מסך מחשב ולעשות כל מיני דברים, אבל האם הם יכולים גם לעשות דברים בעולם האמיתי?
אמיר עמדי: אז התשובה היא כן.
אמיר עמדי: אחרי כ-80 שעות של אימונים הם יכולים לזהות מאפייני פנים והבעות רגשיות, תיכף נראה לכם סרט בעולם האמיתי, לא באנימציה, לזהות ולמקם חפצים יומיים במרחב, לקרוא מלים בנות 5 אותיות, זאת אומרת גם דברים שלא תורגמו לברייל.
אמיר עמדי: הוא נכנס למעלית, הוא בעצם יכול להסתכל על הסימן של הלובי ולקרוא אותו וללחוץ על הכפתור, ללכת במסדרונות, תוך הימנעות ממכשולים ללא בעזרת מקל או אדם ולבצע מטלות שדורשות אימון.
אמיר עמדי: בחלק מהאימון למשל אנחנו משחקים באולינג עם העיוורים.
אמיר עמדי: נראה סרטון שצילמנו אתמול במעבדה, ניסינו פעם ראשונה לעשות את המעבר מהעולם הדו ממדי לעולם התלת ממדי ולראות את חמוטל, עיוורת אחרת מלידה.
אמיר עמדי: למה אנחנו משתמשים בעיוורים מלידה ולא מגיל מאוחר, למרות שיש יותר סיכוי שמגיל מאוחר יצליחו יותר, זה מסיבות של חקר המוח, תיכף נגיע לזה.
אמיר עמדי: נראה את הסרטון.
אמיר עמדי: הסטודנטיות: מירי גנדלמן, סטודנטית לרפואה שבאה לעשות פרויקט מחקרי במעבדה, אלה סטרינומיד וליאור רייס, מנסים קצת עם חמוטל ולראות מה היא תוכל לעשות בהקשר הזה.
אמיר עמדי: איך זה יכול להיות?
אמיר עמדי: שוב, בשמיעה אנחנו מעבירים 100-200 פיקסלים, זאת אומרת כ-20,000 פיקסלים לעומת 100 בגישות האחרות.
אמיר עמדי: אני אדלג על הסרט הזה, אבל אפשר לראות שמגיעים לעיוורים הביתה והם לוקחים את נעלי הבית שלהם, הולכים במסדרון ונכנסים בדלתות והולכים וכולי וכולי.
אמיר עמדי: אני כן רוצה להקדיש כ-10-5 דקות למה אפשר לעשות או לאיזה תובנות אפשר להגיע לגבי הארגון והצורה שבה אנחנו יכולים לקבל תובנות לגבי המוח והקלאסיות שלו דרך המחקר הזה.
אמיר עמדי: שאלה אחת שאנחנו שואלים היא מה קורה במוח של העיוורים בזמן שהם מנסים לתרגם את הצלילים האלה לתמונות ולראות בעיני רוחם את מה שיש בעולם החיצוני ולהתנהג כלפיו.
אמיר עמדי: זה בעצם איזה שהוא פרויקט, רק על קצה המזלג, זה נעשה בעזרת שיטה שנקראת דימוי מוחי תפקודי, ה-MRI.
אמיר עמדי: במרכז החדש שיהיה לנו סוף סוף באוניברסיטה העברית, אחרי שכבר לפני 5-10 שנים יש בכל אוניברסיטה, לא באחת ממאה האוניברסיטאות המובילות בעולם, בכל אוניברסיטה פשוטה יש מכשיר כזה, מכשיר נפלא וסטייט אוף דה ארט, ובעצם המכשיר הזה עובד על...
אמיר עמדי: כמו תמיד המדיה או התקשורת מבינה את הרעיון בצורה כללית אבל הפרטים הם טיפה לא נכונים, היא עובדת בגלל עיקרון חלוקת העבודה.
אמיר עמדי: ומה עיקרון חלוקת העבודה אומר?
אמיר עמדי: עיקרון חלוקת העבודה אומר שעיקרון הארגון שבעצם היה מקובל מאז ראשית חקר המוח המודרני זה שיש חלוקת עבודה, שכל השליש האחורי, או הרבע האחורי, מתעסק בראייה, החלק הזה מתעסק במדע, כל האונה הטמפורלית מתעסקת בשמיעה וכולי וכולי.
אמיר עמדי: זאת אומרת יש חלוקת עבודה בין החושים השונים והחלק האחורי ביותר, כל השליש האחורי, מתעסק בראייה.
אמיר עמדי: וגם בתוך הראייה יש איזה שהיא חלוקת עבודה ראייתית, זאת אומרת שיש לנו אזורים שמזהים אובייקטים, כלים, את המקרן הזה, כיסאות.
אמיר עמדי: יש לנו אזור שמתמחה בזיהוי פרצופים, יש לנו אזור מיוחד לקריאה, זה משהו מאוד מאוד חשוב מבחינה ראייתית וכולי וכולי.
אמיר עמדי: זאת אומרת יש חלוקת עבודה נוספת לכל חוש.
אמיר עמדי: כשבדקנו מה קורה לעיוורים כשהם מזהים אובייקטים בזמן שהם משתמשים בצלילים, בהתחלה הפעילות באמת היתה בקונטקסט השמיעתי, כשהם עוד לא ידעו לעשות את הפעילות.
אמיר עמדי: זאת אומרת אם אנחנו ניקח אתכם ונשים אתכם בהדמיה מוחית תפקודית ונבדוק איזה דברים במוח פעילים, כשאתם מקשיבים לצלילים האלה, זה יהיה הקונטקסט השמיעתי.
אמיר עמדי: אחרי ה-30-20 שעות שהם למדו להפיק מידע ולזהות את נעלי הבית ולזהות את הכיסא והבקבוק וכולי וכולי, הפעילות נדדה לקונטקסט הראייתי ולא רק שהיא נדדה לקונטקסט הראייתי, היא נדדה בדיוק לאזור שחשבנו שהוא אזור ראייתי.
אמיר עמדי: ובדיוק לאזור שחשבנו שהוא ראייתי, שמעבד אובייקטים.
אמיר עמדי: זאת אומרת, עיוור מלידה שמעולם לא ראה שום דבר בחייו, זאת אומרת שהאזור הזה הוא לא אזור ראייתי, כמו שחשבנו כל השנים, וגם לא אזור שצריך ניסיון ראייתי, הוא יודע לעשות משימה מסוימת והמשימה היא זיהוי אובייקטים, לנו האינפורמציה הזאת מגיעה מראייה כי ראייה היא כל כך מוצלחת, אבל עיוור, אחרי שהוא לומד להפיק את המידע מחוש השמיעה, בעצם יפעיל בדיוק את אותם אזורים במוח.
אמיר עמדי: יש עוד דוגמה של מחקר של גדעון רייך, שפורסם בשבוע, או שבוע שעבר, בעיתונות, וזה מחקר שהתבצע בשיטה הבאה, כשאנשים רואים קוראים טקסט, כל טקסט, זה יכול להיות ספר מדעי, זה יכול להיות כל דבר, בעצם יש לנו אזור שנקרא Visual word from Area.
אמיר עמדי: זה אזור שהוא סלקטיבי פעיל אצל כל בני האדם בטווח מאוד מאוד קצר, אם זה סיני שקורא בעזרת טקסט, בעברית או באנגלית, בטווח של פחות מחצי סנטימטר הפעילות תופעל פה ומה שליאור בדקה בעצם זה מה קורה בזמן שעיוורים קוראים ברייל.
אמיר עמדי: התשובה היתה שהם מומחים בקריאת ברייל והם קוראים בצורה שוטפת ויכולים להגיע לרמות כמעט כמו שבן אדם קורא, ושוב הפעילות נודדת לאזור שחשבנו שהוא ראייתי, שהוא מרכז ה- Visual word from Area, מרכז הקריאה הראייתי, והוא פעיל בברייל, וזה האזור שפעיל על פני כל המוח בדיוק שם.
אמיר עמדי: לא רק זה, כשלקחנו 24 נבדקים, חלקם עיוורים ובאדום, חלקם רואים, והורדנו את התג הזה ונתנו גם לאיזה שהיא תוכנת מחשב לנסות להפריד ביניהם, לא היתה שום דרך לדעת אם זה רואה שקורא מראייה, או עיוור שקורא דרך הידיים, או דרך התוכנה הזאת.
מאיר שטרית: מה קורה עם עיוור שקורא באמצעות שמיעה?
מאיר שטרית: בקלטות?
אמיר עמדי: נקודה מצוינת, האזור הזה לא פעיל.
אמיר עמדי: האזור הזה לא פעיל כי היכולת הזאת היא יכולת לגמרי אחרת, זו יכולת פונולוגית, זאת אומרת זו יכולת לנסות להבין את האינפורמציה אבל לא לבנות את הצורה של המלים.
אמיר עמדי: בברייל יש איזה שהוא דפוס דו ממדי שאתה יוצר אותו בעיני רוחך ודרך הדפוס הזה אתה מבין מה המשמעות, ואותו דבר בקריאה.
אמיר עמדי: באודיו אין את הדבר הזה, אנחנו ישר מבינים את המלים ולכן זה הולך לאזור דרמיטה, אזור השמיעה באונה הטמפורלית.
אמיר עמדי: בדקנו את זה בתור אחד מהקונטרול.
אמיר עמדי: נסכם את מה הבנו לגבי ארגון המוח בהקשר הזה.
אמיר עמדי: אז ראינו שתי דוגמאות; זיהוי חפצים בקריאה, שבהם המוח בעצם הוא מכונת משימות, הוא לא מכונה חושית, כמו שחשבנו עד כה.
אמיר עמדי: הארגון הזה לחושים הוא ארגון משני, הארגון הראשי הוא ארגון למשימות ולטסקים סנסוריים מוטוריים ספציפיים.
אמיר עמדי: זאת אומרת האזורים האלה הם לא אזורים ראייתיים, כמו שחשבנו, אפילו לא צריך שום חוויה ראייתית במהלך התאים כדי שיעברו את דפוס הסלקטיביות הרגיל שלהם.
אמיר עמדי: לא רק זה, איזה שהוא עיקרון ארגוני שאנחנו מציעים, ברמה רחבה, זה שאזורי המוח נבדלים ומוגדרים לפי המשימות והחישובים שהם צריכים לבצע ולא בחוש שממנו מגיע המידע.
אמיר עמדי: לא הבאתי לכם את כל התוצאות, אבל זה נכון לגבי זיהוי אובייקטים, קריאה, המסלול לביצוע תנועות, המסלול שעוזר לנו להסתכל על דברים בעולם ולדעת לאסוף את בקבוק המים הזה וכולי וכולי.
אמיר עמדי: איך זה יכול להיות שזה מה שקורה במוח?
אמיר עמדי: זה קורה בגלל שאנחנו חושבים שאנחנו רואים דרך העיניים שלנו, אבל זה לא נכון.
אמיר עמדי: ההרגשה שלנו זה שאנחנו רואים דרך המכונה הזאת שנמצאת פה, אבל בעצם אנחנו רואים דרך המכונה שנמצאת פה, זה פשוט כל כך קל שאנחנו מתעלמים מן הכמות העצומה של הנוירונים שעובדת מאוד מאוד מהר ומאוד מאוד חזק, עם כוח חישובי עצום.
אמיר עמדי: בדרך כלל זה מאוד קשה להבין את זה, אבל בעצם דרך כמה דוגמאות אפשר לראות את זה ואני אסיים בדוגמאות האלה.
אמיר עמדי: נעשה בדיקת ראייה קלה.
אמיר עמדי: קווים שחורים על רקע לבן.
אמיר עמדי: כולם רואים.
אמיר עמדי: גם במקרה הזה.
אמיר עמדי: קחו 10-5 שניות ותנסו לראות פה משהו אחר, תנסו לראות בעזרת המוח שלכם ולא בעזרת העיניים.
מאיר שטרית: זה כאילו חלונות.
אמיר עמדי: מי עדיין רואה פה רק קווים שחורים על רקע לבן?
אמיר עמדי: אל תתביישו, זה דווקא טוב לי.
אמיר עמדי: מצוין, בין הכתם הזה לכתם הזה חבויה האות L.
אמיר עמדי: הכתם הזה איזה אות?
מאיר שטרית: I.
אמיר עמדי: ואז יש לנו F.
אמיר עמדי: בעיניים לא השתנה כלום, אבל עכשיו בעצם קשה לכם להיפטר מהמלה הזו.
אמיר עמדי: התופעה הזו קרתה גם לי.
אמיר עמדי: אני שלחתי הרבה פעמים מאמרים, הם ניתחו, ואז שלחתי להם עוד פעם ותיקנו ועוד פעם, וראיתי את הלוגו הזה של חברת שליחויות של המאמרים, היום הכל באון ליין, ראיתי את זה מאות פעמים.
אמיר עמדי: ראיתי רק את הלוגו של פדקס.
אמיר עמדי: אחרי עוד פעמים שראיתי את זה פתאום הבנתי שהמתכננים פה, הפרסומאים, החביאו אובייקט בפנים.
אמיר עמדי: בין ה-E ל-F הם החביאו חץ, ולא סתם החביאו את ה-חץ הזה, הם החביאו אותו כי הם רצו לשדר אני נע קדימה, אני מתקדם.
אמיר עמדי: לא רק זה, עכשיו המוח שלכם לא יכול להיפטר מזה.
אמיר עמדי: העיניים ראו בדיוק את אותו דבר, את הפדקס, ועכשיו העיניים רואות את החץ, קליפת המוח שפעלה אצל עיוורים דרך ברייל או דרך המכשירים האלה שמשדרים דרך שמיעה.
אמיר עמדי: זאת אומרת המוח שלנו מחפש כל הזמן משמעות בעולם וכשאין לו את זה מחוש הראייה, הוא ינסה לעשות את זה מחוש השמיעה, אם נספק לו את הדרך להבין את העולם הראייתי.
אמיר עמדי: הדוגמה האחרונה שאני אתן לכם זה הדבר הנוסף שאנחנו טובים בו, זיהוי פרצופים, כמו שראיתם בסרטון.
אמיר עמדי: המונה ליזה, כולם רואים פה, אתם יכולים לראות.
אמיר עמדי: חדי העין ביניכם יראו שיש הבדלים מאוד מאוד דקים בין התמונה הזאת לזאת.
מאיר שטרית: כן, העיניים שלהם יותר סגורות.
אמיר עמדי: יש איזה שהוא הבדל עדין בעיניים והבדל זעיר בחיוך אולי וכולי.
אמיר עמדי: למעשה ההבדל הוא לא זעיר בכלל.
אמיר עמדי: אני עכשיו אסובב לכם את הסלאי, אין פה שום כסף, אני אסובב אותו הצידה, כדי לסובב אותו ישר.
אמיר עמדי: ואתם יכולים לראות שהפעם ההבדלים הם נוראיים.
אמיר עמדי: זאת אומרת הפכנו את העיניים של המונה ליזה, זה לא משהו שהמצאנו, זה אפקט ידוע, הפה מתהפך פה והמונה ליזה נראית מאוד מאוד מכוערת וההבדלים נהיים דרמטיים.
אמיר עמדי: אבל עכשיו כשאני אהפוך את זה בחזרה, למרות שאתם יודעים שזה בדיוק מה שקורה, ההבדלים כמעט נעלמים.
אמיר עמדי: למה?
אמיר עמדי: כי חלק מקליפת המוח הראייתי היא מומחית בזיהוי פרצופים עומדים.
אמיר עמדי: התפתח מנגנון שיזהה בצורה מאוד טובה פרצופים במנח עומד, כי זה מה שאנחנו צריכים לזהות בחיי היום יום.
אמיר עמדי: ברגע שהדבר הפוך, היכולות שלנו מידרדרות ובעצם מה שאנחנו אומרים שגם אזור זיהוי הפרצופים, ברגע שניתן לו את האינפורמציה דרך החוש השמיעה, הוא יצליח להפיק את המידע, כי יש שם מכונה מאוד חכמה, לא ראייתית, מכונה שיודעת לקחת אינפורמציה מהסביבה ולפענח אותה.
קריאה: זה חסכוני?
אמיר עמדי: זה חסכוני מהבחינה הזאת שאזורי המוח התפתחו בצורה שתשרת את האינטרסים שלנו בצורה הכי טובה.
אמיר עמדי: זה חסכוני וטוב כשהכל בסדר, אבל כשאנחנו נמצאים בסביבה חדשה, כמו העיוורים האלה שצריכים לפענח דרך חוש השמיעה, אחת היכולות הכי מדהימות שנוצרו מהמחקר הזה זה שהמוח שינה לגמרי את החוש שהוא מעבד, עדיין לאותה משימה.
אמיר עמדי: אבל איכשהו זה קרה תוך כדי, בצורה פלאית, אנחנו לא מבינים את התהליך הזה, אנחנו מנסים לדמות אותו כרגע, שלב אחרי שלב, שעה אחרי שעה.
אמיר עמדי: מה קורה שם שהוא בצורה טבעית משתנה ולומד עכשיו לפענח אינפורמציה בכלל עם חוש אחר.
אמיר עמדי: האפקט אולי הכי מדהים שאני לא יכול להדגים לכם פה, אני יכול רק לתת לכם את התחושה שלו, זה האפקט הבא, שבעצם מראה שאנחנו לא רואים בעזרת העיניים.
אמיר עמדי: אם אני אראה לכם בצד שמאל פרצוף ובצד השני משהו אחר, לעין השנייה, בדרך כלל שתי העיניים, אם תמצמצו את עין ימין ועין שמאל ותסתכלו על האצבע, אתם תראו שאתם תראו את אותה תמונה, אבל היא תזוז טיפה.
אמיר עמדי: התמונה היא כמעט זהה לשתי העיניים רוב החיים, עם הבדל קטן.
אמיר עמדי: ההבדל הזה מאפשר לנו לראות את אווטאר, את הסרטים התלת ממדיים.
אמיר עמדי: אם אנחנו מבינים את החישוב שקורה בעומק וההבדל בין שתי העיניים, אנחנו יכולים לבנות סרט שייתן לנו אשליה תלת ממדית.
אמיר עמדי: אבל אם נעשה את הניסוי הבא שבו ניתן אובייקט לעין אחת ואובייקט אחר לעין שנייה, נגיד את הבית הזה, או כיסא, או פרצוף, מה לדעתכם יקרה?
אמיר עמדי: זאת אומרת אובייקטים לגמרי שונים.
מאיר שטרית: אני רואה את שניהם.
אמיר עמדי: איך אתה רואה את שניהם?
קריאה: בדו ממדי.
אמיר עמדי: אבל הם יהיו אחד על השני?
מאיר שטרית: לא, אחד ליד השני.
אמיר עמדי: בסדר, היפותזה מספר אחת.
קריאה: לסירוגין.
אמיר עמדי: מה זאת אומרת לסירוגין?
קריאה: נע במהירות בין תמונה לתמונה.
אמיר עמדי: מי נע?
אמיר עמדי: בעצם העיניים רואות סטטי.
אמיר עמדי: אוקי המוח.
אמיר עמדי: היפותזה מספר שתיים.
אמיר עמדי: עוד היפותזות?
אמיר עמדי: יש בערך כשמונה היפותזות.
קריאה: רואים רק אחד מהם.
אמיר עמדי: כן, איזה אחד?
אמיר עמדי: אקראי?
מאיר שטרית: השמאלי.
אמיר עמדי: חלק יגידו אקראי, חלק יגידו את הפרצוף, הוא יותר מעניין.
אמיר עמדי: או יגידו לפי העין הדומיננטית, או נראה אותם אחד על השני אבל הם ילכלכו אחד את השני, כי המוח מקבל אינפורמציה בעצם סותרת.
אמיר עמדי: התשובה היא התשובה שניתנה פה, אבל לא במהירות.
אמיר עמדי: מה שקורה זאת התופעה הדי מטורפת הבאה: בהתחלה לא רואים כלום, לשבריר של שנייה, ואז מתוך החושך יופיע הפרצוף וישתלט על התמונה למשך כ-10-8 שניות.
אמיר עמדי: בשלב הבא הפרצוף הזה ייעלם, אאוט אוף דה בלו, המוח יתחיל להתעלם מהאינפורמציה של הפרצוף, הפרצוף ייעלם אל תוך החשכה ויופיע הבית.
אמיר עמדי: אחרי כ-10 שניות ייעלם הבית, יופיע הפרצוף, וכך הלאה וכך הלאה עד אין סוף.
אמיר עמדי: זאת אומרת המוח נלחם פה באיזה שהיא סיטואציה ומחפש משמעות כל הזמן בעזרת המנגנון שרואה דרך המוח ובעצם העיוורים משתמשים במנגנון הזה.
אמיר עמדי: השקף האחרון זה בעצם לאיפה אנחנו הולכים עם זה.
אמיר עמדי: אחד, האם נוכל לעשות הרבה יותר טוב אם נתחיל מוקדם?
אמיר עמדי: אנחנו יודעים ששפה רגילה נלמדת בצורה מדהימה ומהירה על ידי ילדים.
אמיר עמדי: אולי את השפה החושית הזאת הם ילמדו מאוד מאוד מהר ובאמת יוכלו להסתובב בעולם ולהתנהג ולהצליח להסתדר הרבה יותר טוב בצורה עצמאית, פיתוח אלגוריתים חדשים, נעימים יותר, מדויקים יותר, מהירים יותר, עם צבע, משלבים שמיעה ומגע תוך הפרעה מינימלית לקלט הרגיל, והרעיון האחרון הוא לנסות לשלב את הגישות האלה של המדע הבדיוני, שעוד 20 שנה יהיו יותר זולות ויותר טובות ויהיו עם רזולוציה יותר גבוהה ובעצם להשתמש בכלי הזה, שהוא כלי עוצמתי ומאוד זול, כדי לאמן את המוח וללמד אותו לראות את העולם בדיוק לפי החלוקה המקורית שלו.
אמיר עמדי: ואלה, שלומי, שחר, עידו, שמי, ועוד מספר סטודנטים אחרים בעצם עובדים על ה-science fiction הזה ואני אסיים פה.
מאיר שטרית: זאת אומרת שה-30% מהנוירונים של העיוורים כן פעילים.
אמיר עמדי: כולם פעילים.
מאיר שטרית: הם לא מתו, אין התמרה של אזורי פעילות לדברים אחרים?
מאיר שטרית: נגיד עיוורים ששומעים הרבה יותר טוב, חשים הרבה יותר טוב, מריחים הרבה יותר טוב.
אמיר עמדי: זו שאלה פנטסטית וחלק מהמחקר הראשון שעשיתי בתור סטודנט פה, עם פרופ' אודי זוהרי, בעצם מה שמצאנו זה שדווקא האזורים הכי מוקדמים, מה שהראיתי לכם זה שהאזורים הגבוהים של זיהוי הפרצופים, של קריאה, של התמצאות במרחב וכולי, יכולים להפוך את עורם מבחינת החוש שהם מאבדים אבל לשמור על הפונקציה המקורית שלהם.
אמיר עמדי: ומה שמצאנו במחקר הראשוני הזה שדווקא האזורים המוקדמים, שהם הראשונים שמקבלים את האינפורמציה מהעין, יכולות לעבור טרנספורמציה מדהימה, אנחנו לא מבינים איך הוא קורית, ולעבוד למשימות של שפה וזיכרון שפתי.
אמיר עמדי: לא רק זה, זה מאפשר לעיוורים לזכור יותר טוב ויש אנקדוטה מדהימה, שמצאנו אחרי שגמרנו את המחקר, שלעיוורים יש גיוס של הקונטקסט המוקדם, יכולות הרבה יותר טובות משלנו, אם אנחנו יכולים לזכור רצף של 7 מספרים, או 7 מלים, הם יכולים לזכור 13 או 14.
אמיר עמדי: ויש אנקדוטה מדהימה, מהמקורות שלנו, שמתארת שבתקופת התורה שבעל פה היו צריכים לזכור כמויות עצומות של מידע והיו צריכים לשבת ולשנן את הכל והיה מאוד חשוב להעביר את זה מדור לדור עם כמה שפחות איבוד אינפורמציה, כל פעם שאתה מעבד אינפורמציה ומעביר אותה הלאה, אתה מאבד משהו, אז היה חשוב לאבד כמה שפחות והפסקה מהתלמוד מתארת את זה שאומרים שר' ששת, אם אתם רוצים לדעת באמת מה שכתוב שם במדויק, תלכו לר' ששת, בגלל שהוא עיוור והוא זוכר הכי טוב.
מאיר שטרית: יש לי עוד שתי שאלות.
מאיר שטרית: אחת, אליבא היום שיש אפשרות להשתיל, במקרים של איבוד ראייה בגלל פגיעה בעצב הראייה או ברשתית, צ'יפ כשהעין לא נפגעה, אלא רק עצביה נפגעו, שהעיוור ממש רואה תמונה אמיתית.
אמיר עמדי: זה בדיוק הסיפור הזה.
אמיר עמדי: יש אפשרות, אם דיברנו על 45 מיליון עיוורים, אז 200,000 מהם למשל חולים במחלה שנקראת ארביט, שבה רק הפוטו רצפטורים נפגע והרעיון הוא לדלג, לעקוף את המידע, כמו שאנחנו פה עוקפים אותו דרך המצלמה הזאת ודרך חוש השמיעה, לעקוף ולעבור לתחנה הבאה, בדיוק כמו שפרופ' ועדיה הציג בקונטקסט המוטורי, לגרות אותם ובאמת אפשר ליצור תחושה של ראייה, ממש עיגול של אור אצל אדם שלא ראה עשר שנים.
מאיר שטרית: אני יודע שממש עשו ניתוחים בארץ.
מאיר שטרית: כזה שאנשים חזרו לראות.
אמיר עמדי: כן, הניתוח הזה הוא טוב רק לשבריר, שתיים, הניתוח עולה 100,000 יורו, 500,000 שקלים, הרזולוציה של כמות האלקטרודות שהצליחו להשתיל כיום בבני אדם זה 60, זאת אומרת אני נותן לך פה סימולציה של תמונה טבעית של מה אפשר לראות דרך זה, והדבר הכי מעניין בהקשר הזה, ופה אני חושב שאנחנו נוכל לתת תרומה רצינית, העיוורים, גם דברים שתיאורטית הם היו צריכים לראות, כמו למשל את האות ר', אם היה לי זמן הייתי מראה לכם איך אפשר ללמוד מלה בת 3 אותיות תוך שתיים-שלוש דקות דרך הגישה הזאת, להם לוקח כשנה והם מצליחים להגיע לרזולוציה של אות אחת.
אמיר עמדי: וזה בניתוח חודרני חותכים להם את העין, שמים את הצ'יפ וכולי.
אמיר עמדי: בעזרת הגישה השמיעתית אפשר לתת בעצם אינפורמציה של 20,000 פיקסלים.
אמיר עמדי: זאת הסיבה שחמוטל יכולה לזהות את הבעות הפרצופים בסרט.
אמיר עמדי: ככל שיעבור הזמן הרזולוציה פה תגדל, המחיר יירד ואנחנו מציעים שדרך השיטות האלה, מי שלא יוכל, זה מתאים לכל גיל של עיוורון, לכל סיבה של עיוורון, ישתמש בגישות האלה.
אמיר עמדי: ומי שלא, ויבחר בגישות האלה, ישתמש בשיטות האלה ובממצאים מהתובנות שלנו לגבי ארגון המוח, כדי לעצב בחזרה את המוח לעבור מייצוגים גבוהים כאלה של שפה, לעבד את הראייה, ואז לזרז את התהליך שבו המוח יבין, לא יצטרך שנה, אלא אולי יצטרך שבוע כדי שהם יוכלו להבין את העולם הראייתי מחדש.
מאיר שטרית: שאלה אחרונה.
מאיר שטרית: ראיתי תכנית טלוויזיה שמראים אנשים שהם זוכרים כל פרט בחיים שלהם, אפילו 20 שנה אחורה, כל יום באיזה שעה, מה היה ב-8 בבוקר, מה היה בטלוויזיה, איזה סרט, מי דיבר, התמונות, הפרצופים.
מאיר שטרית: ולא אחד, הראו קבוצה של אנשים שראיינו אותם.
מאיר שטרית: איך דבר כזה קורה?
אמיר עמדי: פה הנקודה שבה אנחנו צריכים להיות צנועים.
מאיר שטרית: האם יש יכולות יותר גדולות לבן אדם במוח, כמו אורי גלר ואחרים, שבכלל לא מנותחות היום?
קריאה: לדוגמה שנתת אין שום יכולת.
מאיר שטרית: אני חולק עליך מאחר וניסיתי אותו.
אמיר עמדי: אני אשאר בדוגמה שנתת.
אמיר עמדי: אנחנו מכירים את זה ממערכת הראייה, יש אנשים עם זיכרון צילומי, אחוזים מאוד מאוד בודדים, ואתה מדבר על זיכרון פנטסטי ואלה בעצם יכולות מטורפות, זאת אומרת אפשר לזכור כל דבר שאי פעם קרה לנו בחיים.
אמיר עמדי: רובנו קשה לנו לשלוף את זה אבל אנחנו זוכרים הרבה יותר ממה שאנחנו מודעים אליו ואנחנו לא מבינים את זה.
מנחם בן ששון: אני אספר לכם על טקסט שלא מכירים אותו.
מנחם בן ששון: המחותן של הרמב"ם, מי שהיה האבא של הכלה של הרמב"ם, ר' אברהם, מספר על משה בן מימון שהוא אמר לו, יש לנו את הטקסט הזה בערבית: 'יש לי מזל, אני ניחנתי בכישרון שאם אני קורא טקסט פעם אחת אני לא שוכח אותו'.
מנחם בן ששון: הוא אומר שזה חוסך המון זמן ועבודה אחר כך.
מנחם בן ששון: אז את הטקסט הזה אפשר להראות לכם, הוא מצוי באוסף של אחד מכתבי היד שיש לנו כאן ואולי גם הוא היה כזה.
מנחם בן ששון: הישיבה נפסקה בשעה 11:40 ונתחדשה בשעה 12:00
מאיר שטרית: חברים, אנחנו מחדשים את הישיבה.
מאיר שטרית: יש לנו עכשיו הצגה של ננו מידע כבסיס למחקר מדעי מודרני, מפי פרופ' דני פורת, ראש המרכז לננו מידע וננו טכנולוגיה, ולאחר מכן נלך לבקר במעבדות של הציוד התשתיתי של המרכז לננו מדע וננו טכנולוגיה.
מאיר שטרית: בבקשה, פרופ' דני פורת.
דני פורת: אני מנהל המרכז מזה כחודשים ואני אנסה לספר לכם היום פחות על התכניות העתידיות שלנו ויותר על מה שנעשה במרכז בעשר השנים האחרונות.
דני פורת: דובר כאן על תקציבים ובתקציבים יחסית מוגבלים, בהובלה של פרופ' אורי בנין, שהוביל את המרכז באותם השנים, בסיוע של ההנהלה, בין השאר פרופ' מנחם בן ששון שהיה בהנהלת האוניברסיטה באותה תקופה.
דני פורת: לאחר הרצאה קצרה שלי כאן ואני אדלג על קצת מהדוגמאות, אנחנו נעבור אל המרכז.
דני פורת: הסיבה שאני מרצה כאן ולא בחדר הישיבות שלנו במרכז הננו זה מפני שבחדר הישיבות ישנה היום מעבדה שמאפשרת לנו לעשות דברים חדשים ונדמה לי שהדבר הזה מדגים את סדרי העדיפויות שלנו.
דני פורת: השאלה הראשונה היא מה זה ננו.
דני פורת: ננו בעצם משמעותו 1 חלקי מיליארד.
דני פורת: זאת אומרת לקחת את אותו הכדורגל, לשים אטום אחד בכל אחת מהפינות, את הכדור הזה כולכם מכירים, ולקבל מולקולה שהתגלתה בשנת 82' וב-86' קיבלו עליה פרס נובל והיא גם סייעה לי לעשות את הדוקטורט שלי.
דני פורת: אבל מה ההבדל?
דני פורת: ההבדל הוא שבכדורגל הזה יכולות להיות שריטות ופגמים, אין לנו שום דרך לדעת איפה נמצא כל אטום בכדור הזה.
דני פורת: אבל כשאנחנו מסתכלים על המולקולה הזו, עד כדי תנועות קוונטיות של פרופ' גוטפרוינד ותנועות תרמיות שלמדתי באותם הקורסים, אנחנו יודעים בדיוק איפה נמצא כל אטום ואנחנו יודעים שאם אנחנו ניקח אטום אחד מתוך הכדור הזה ונשים במקומו אטום אחר, נקבל תכונות אחרות לחלוטין.
דני פורת: לא רק זה, היחס בין השטח והנפח של הכדור הזה, הם שונים לחלוטין כשאנחנו מסתכלים על דברים קטנים.
דני פורת: התכונות שנובעות מכך הן תכונות חדשות לגמרי.
דני פורת: רמות האנרגיה, מן מלה מפחידה כזו, אבל תכונה שמאפיינת כל חומר ובפרט בולטת בתכונות הקטנות, מאפשרת לנו להבין את התכונות הבסיסיות של החומר ולעשות דברים חדשים לגמרי.
דני פורת: מאחר ואנחנו נמצאים באוניברסיטה העברית ואיינשטיין הוזכר גם כאן, תמיד נשאלת השאלה מי היה הראשון.
דני פורת: אז קשה להגיד מי היה הראשון בתחום הננו, אבל כבר בתחילת המאה שעברה אלברט איינשטיין חישב גודל של מולקולת סוכר, שהוא במקרה ננו מטר אחד.
דני פורת: כשאנחנו לוקחים את המולקולה הזאת ומוסיפים אותה למוצק, אנחנו מקבלים תכונות אחרות לגמרי.
דני פורת: החיבור הזה שבין האלמנטים הגדולים והאלמנטים הקטנים, איך לקחת אלמנטים קטנים, לראות אותם, להבין אותם, לעשות מהם דברים חדשים, הוא בבסיסו של עולם הננו.
דני פורת: ונשאלת השאלה למה ומה מיוחד בננו.
דני פורת: אני מניח שלחלק מעוזריכם ובוודאי לילדים ולנכדים יש אייפוד ננו.
דני פורת: המלה ננו מופיעה בכל מקום.
דני פורת: למה רק עכשיו?
דני פורת: הסיבה לכך היא שב-10-15 השנים האחרונות היתה איזה שהיא התכנסות של יכולות מתחומים שונים, מתחום הפיזיקה, מתחום הביולוגיה, מתחום הכימיה.
דני פורת: הפיזיקאים והמהנדסים הצליחו ליצור כלים שמאפשרים לנו לראות גם דו ממד ובתלת ממד אלמנטים שגודלם הוא ננומטרים בודדים.
דני פורת: כשאנחנו מדברים על מחקר בתחום הננו אנחנו מדברים על אלמנטים שלפחות גודל אחד חשוב שלהם הוא בין ננומטר אחד, 1 חלקי מיליארד של מטר, ל-100 ננומטרים כאלה.
דני פורת: הגודל של ננומטר אחד, אם ניקח 4 אטומים ונסדר אותם בשורה, זה בערך של הגודל של ננומטר אחד.
דני פורת: לפני יומיים היתה הרצאה של פרופסור גוטפרוינד על כימיה, ביולוגיה ופיזיקה.
דני פורת: הוא אמר שבימי הביניים היתה רק פילוסופיה ועוד כמה בתי ספר ואחר כך הכל התפצל, לפיזיקה, כימיה וכן הלאה.
דני פורת: אנחנו היום מתכנסים חזרה.
דני פורת: במעבדה שלי ישנם סטודנטים מכימיה, ביולוגיה, פיזיקה, וקרוב לוודאי שאני לעולם לא אדע את מה שהם יודעים ביום שהם מגיעים למעבדה שלי.
דני פורת: לא הצגתי את עצמי, אבל אני למדתי בתואר ראשון פיזיקה, מתמטיקה ואלקטרוניקה, ואחר כך המשכתי לפיזיקה, היום אני יושב במכון לכימיה ואנחנו מודדים מולקולות ביולוגיות, בתחומי המחקר עם אותן המולקולות הביולוגיות משתרעים מהניסיון לקחת חלבונים שמופקים מעצי הצפצפה, לחבר אותם לחלקיקי מתכת ולעשות מהם אלמנטים חישוביים.
דני פורת: הכיוון האחר של המחקר שלנו הולך לניסיון להבין ברמה של מולקולה בודדת את השלב הקריטי במנגנון ההדבקה של איידס.
דני פורת: אנחנו יודעים שבעולם המערבי זו מחלה כרונית אבל באפריקה שליש מהאנשים סובלים מהמחלה הכרונית הזאת.
דני פורת: אז אנחנו מנסים להבין באופן בסיסי מנגנונים ברמה של מולקולה אחת בודדת.
דני פורת: הגישה היא גישה שונה.
דני פורת: הגישה הרגילה של המדע ואפילו המחשבים שבהם אני משתמש כדי להציג את המחקר הזה היא גישה שבה לוקחים איזה שהוא גוש גדול, או קבוצת סיליקון ושמים עליה הרבה מתכת, מגלפים אותה בצורה יפה ומקבלים ונוס ממילו.
דני פורת: הגישה שלנו היא גישה אחרת.
דני פורת: מאחר ואנחנו עובדים עם דברים קטנים, לא ניתן לעשות את הגילוף, קשה מאוד לעשות את הגילוף הזה בסקלה הקטנה הזו, אז מה שאנחנו צריכים זה לקחת את אבני הבניין, ולצערי אנחנו לא ממומנים על ידי לגו---
מנחם בן ששון: זה רעיון, לא חשבנו על זה.
דני פורת: כן, אני יודע, אני מנסה את זה בכל פעם.
דני פורת: אני מקווה למצוא מקורות מימון אחרים.
דני פורת: אנחנו צריכים לבנות את אבני הבניין האלה כך שניתן יהיה לסדר אותם.
דני פורת: כשאתם חושבים על הבניין של מרכז המוח שיוקם שם במרכז החנייה, יש מתכנן ושרטטו בדיוק ויודעים, ואם מישהו חזק כמוני לוקח את אבן הבניין הוא יכול לשים אותה אחת מעל השנייה ולבנות בניין.
דני פורת: בסקלה הזו זה קשה, כל אבן כזו היא בגודל של ננומטר אחד, אז צריך כימאי שיידע להקנות את התכונות הנכונות כדי שהאבן הזו והאבן הזו יידעו להסתדר כמו שצריך.
דני פורת: ואכן אנחנו יודעים לעשות את זה.
דני פורת: מה שאנחנו מנסים במרכז זה בעצם לחבר את שני העולמות.
דני פורת: לקחת את העולם הזה והעולם האחר ולחבר אותם ביחד והמטרה היא לעשות דברים חדשים שלא נעשו קודם.
דני פורת: אלה הדברים שעליהם אני רוצה לספר לכם היום.
דני פורת: מה שנעשה במסגרת המרכז, למעשה ב-15-10 השנים האחרונות הושקעו מיליארדי דולרים בכל העולם בתחום הננו מדע והננו טכנולוגיה.
דני פורת: התכנית הלאומית לננו טכנולוגיה של טייוואן ל-5 שנים היא 650 מיליון דולר.
דני פורת: ראשי האוניברסיטה העברית הבינו לפני כ-10 שנים שהגיע הזמן לעלות על הרכבת הזאת ולפני שהיא נוסעת והושקעו מספר מיליונים כדי להקים מרכזי תשתית.
דני פורת: אז הלב הפועם של המרכז שלנו הוא בעצם סביבה שמאפשרת מצוינות מדעית.
דני פורת: ההחלטה היתה החלטה אסטרטגית, לקחת את מה שאפשר, להשיג מפה ומשם, לקחת את האנשים הכי טובים ולעשות מיד ועכשיו מדע הכי טוב שאפשר.
דני פורת: אני אנסה להדגים היום איך באמת הדבר הזה קורה.
דני פורת: יש לנו יחידת אפיון, יחידה לייצור, אני אגיד עליהן מלה ורבע מפני שאחר כך אנחנו נראה לכם איך היחידות האלה נראות ומה שהרבה יותר חשוב, ישנם בהן 12 אנשים, עם תארים מתקדמים, עם ידע ויכולת יוצאים מגדר הרגיל, שמאפשרים לנו לעשות את מה שאפשר.
דני פורת: העובדה שהושקעה פה תשתית שהיא סביבה מאפשרת בעצם אפשרה להביא הנה הרבה מאוד אנשים, אנחנו מדברים על מדענים חוזרים, כולל אותי אגב, אנשים שהגיעו לכאן מפני שפה ניתן לעשות את המדע הזה ברמה הטובה ביותר ולהגיע להישגים הטובים ביותר.
דני פורת: זה הצד האחד, הסביבה שמאפשרת.
דני פורת: הצד השני הוא מה יוצא מזה.