GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אילון ועדיה: כשאני התחלתי ללמוד כאן באוניברסיטה העברית, לפני כמה שנים קטנות, זה היה science fiction באמת וראיתם את זה בסרטים, זה הופיע בסרטים.
אילון ועדיה: הדמיון של האנשים הביא אותנו היום למקום שאנחנו מסוגלים להשתיל בתוך מוחות, אני לא מראה לכם את המוח, שלא תיבהלו, אנחנו מסוגלים להשתיל לתוך מוח ציפ'ים קטנים שנותנים לנו פעילות חשמלית של המוח הזה עם התקדמות של אנשים כמו דני פורת, שיושב שם מאחורה, להגיע למקום שבו נוכל לראות פעילות חשמלית בצורה הרבה פחות מזיקה למוח וכתוצאה מהפעילות הזאת יכולים התלמידים שלי במעבדה לשבת ולהסתכל על המסכים האלה ולראות בעיניים שלהם מה עושה כרגע המוח של חיית ניסוי שיושבת בחדר לידם.
אילון ועדיה: ובהסתכלות הזאת הם לא מסתפקים במוח של עצמם, הם מכניסים לתוך מחשב והמחשב מסוגל לעשות פעולות שהמוח חושב עליהן בהתאם להנחיות ישירות מהמוח.
אילון ועדיה: תחום המחקר הזה נקרא Brain Machine Interface והוא תקווה גדולה להרבה הרבה שיטות ריפוי חדשות שאנחנו מקווים להביא במהלך נגיד, תלוי בתקציבים, 50 השנים הבאות, אבל זה חלק מהבעיה של התקצוב, כשאנחנו מסתכלים במבט קדימה, זה רחוק קדימה.
אילון ועדיה: אני עובד היום 40 שנה במדע וכשנכנסתי לתחום הזה, זה מה שהיה לי בראשון, אבל זה היה science fiction והיום אנחנו כאן בעניין הזה בתוך המדע, אבל עדיין לא באפליקציות לחולים, אם כי הן כבר מתחילות, למורת רוחי במידה מסוימת, אני צריך להגיד, צריך לחכות עוד קצת.
אילון ועדיה: הנה, אתם רואים את התוצאה של זה במעבדה יותר עשירה, שיש לה מספיק כסף, בארצות הברית.
אילון ועדיה: תקציב דרפ"א הוא 25 מיליון דולר למעבדה הזאת כדי לפתח את הדבר הזה.
אילון ועדיה: כאן יש זרוע רובוטית שנשלטת על ידי המוח של הקוף הזה, בדיוק על ידי התרגיל שתיארתי לכם.
אילון ועדיה: קוראים את הפעילות החשמלית, מכניסים אותה לתוך מחשב, מכניסים לתוך המחשב גם קצת גאונות וקצת יצירתיות וקצת מתמטיקה ואז הזרוע הרובוטית נשלטת על ידי המוח כדי להאכיל את הקוף במה הוא הכי אוהב.
אילון ועדיה: מישהו יודע מה זה?
קריאה: מרשמלו.
אילון ועדיה: כמו כל הילדים האמריקאים.
אילון ועדיה: אני אדלג על הקטעים הנוספים ואני רוצה להגיד לכם רק דבר אחד על המרכז הזה, מי הוא ומה הוא.
אילון ועדיה: אז המרכז קם, כמו שאמרתי, לפני כשנתיים וקבוצת האנשים שגויסו למרכז נמצאת כאן, תמונות שלהם אתם רואים כאן.
אילון ועדיה: החוקרים שהזכרתי, 21 במספר, כולל חנוך גוטפרוינד שיושב כאן, חברים במרכז הזה, ביחד עם התלמידים, מספר רב של תלמידים.
אילון ועדיה: יש לנו 80 תלמידים היום במדעי המוח החישוביים באוניברסיטה, רק בחישוביים.
אילון ועדיה: תכנית הדוקטורט שלנו הופכת להיות תכנית בין לאומית במגמה להביא לפה מספר תלמידים רב מחוץ לארץ, ואלה הם התלמידים שלנו שתענוג, תענוג, תענוג לראות את החומר האנושי שיש כאן, תענוג לנו תמיד לראות שכשמגיע מדען מחוץ לארץ, הדבר הראשון שהוא שם לב אליו זה שהוא מדבר עם אנשים נהדרים.
אילון ועדיה: ככה הוא אומר, אני מצטט.
אילון ועדיה: הוא אומר, 'הלוואי והיה לי את התלמידים שלך.
אילון ועדיה: אני נותן לך חצי מתקציב המחקר שלי, תן לי חצי מהתלמידים'.
אילון ועדיה: אז זה יש לנו, יש לנו את החומר הכי טוב בעולם לעשות מדע באמת, חומר יוצא מהכלל, גם בגלל שהם באמת קצת יותר מבוגרים וגם בגלל שהם מאוד מאוד מאוד עם תשוקה אמיתית להכיר את החומר הזה.
אילון ועדיה: אנחנו צריכים לגייס הרבה אנשים צעירים כאלה, זה הראשון שאנחנו גייסנו כבר למרכז, כאן בתמונה, בחודש האחרון, אנחנו מקווים שהוא יהיה מדען מוח מעולה איתנו, אבל האמת היא ששמעון פרס מביעdevotion אמיתי לנושא של קידום חקר המוח בארץ, לאחרונה, ואנחנו מקווים לקבל עזרה מכל המקומות האפשריים כדי לעזור לו לעזור לנו.
אילון ועדיה: אני מדלג ומבקש להגיד לכם שהדבר החשוב לנו היום זה שיהיה לנו איפה להיות.
אילון ועדיה: אנחנו בקמפוס ספרא וכאן אנחנו נהיה, מעבר לחלון.
אילון ועדיה: אנחנו כבר התחלנו לתכנן את הבניין שיהיה, באמת סטייט אוף דה ארט, יהיה מקום נהדר בעיר הזאת, יהיה מקום שיהיה מגנט גם לאנשי אוניברסיטה וגם לציבור הרחב לבוא וללמוד על המוח.
אילון ועדיה: המשרד של פול סטר, שמתכנן את זה ביחד עם משרד ישראלי, באר שיפמן, התחיל בעבודתו ואנחנו מקווים שלקראת הביקור הבא שלכם תראו פה יסודות.
אילון ועדיה: הביקור הבא, אני מתכוון בשנה הבאה, לא בעוד חמש שנים.
אילון ועדיה: בעוד חמש שנים תבואו להתארח במרכז.
מאיר שטרית: עשינו עסק, נשמח לבוא.
אילון ועדיה: נעבור לדר' אמיר עמדי.
אמיר עמדי: בתור חוקר צעיר אני מרשה לעצמי לא לעשות הרצאה מעמיקה על המוח, אני אנסה לשעשע אתכם קצת בנושא המוח, כדי להציג לכם פרויקט אחד נוסף, פרויקט שמתקיים במעבדה שלנו והפרויקט נקרא 'לראות את הקולות'.
אמיר עמדי: בעצם האזכור הראשון לזה הוא בתורה, 'והעם רואים את הקולות', והרעיון יהיה להשתמש בדרכים זולות ויצירתיות כדי לנסות לעזור לעיוורים להסתדר יותר טוב בעולם ועל הדרך ככה לנסות להבין עוד כמה דברים לגבי הארגון של המוח וחקר המוח.
אמיר עמדי: נתחיל בשאלת טריוויה קטנה: מה יש יותר, מבחינה מספרית, נוירונים במוח או כוכבים ביקום?
מאיר שטרית: כוכבים ביקום?
אמיר עמדי: אתה צודק במאה אחוז, אבל לא הרבה פחות.
מאיר שטרית: זה אינסופי, שם הוא אינסופי.
אמיר עמדי: מספר הנוירונים במוח הוא בערך, בהערכה גסה, הוא מספר הנוירונים בגלקסיית שביל החלב.
אמיר עמדי: זאת אומרת זו כמות בכל זאת עדיין עצומה של נוירונים, ובמהלך ההיסטוריה של חקר המוח נעשו כל מיני ניסיונות כדי לנסות להבין את הארגון ולמרות שפרופ' ועדיה ציין מהרמה המולקולרית של מולקולות בודדות ונוירון בודד בתוך המספר העצום הזה, עד לרמה של הארגון הכולל.
אמיר עמדי: איך אפשר לנסות להבין כמות עצומה כזאת של נוירונים?
אמיר עמדי: והיו מן מחשבות של איזה שהיא ישות שהלחות בה והטמפרטורה היא זאת שעושה את השיגעון, אנשים דגולים כמו אריסטו, שזה החזיק מעמד אלפי שנים.
אמיר עמדי: מהגישה הזאת ועד לאנשים יותר מאוחרים ושאלה תיאורטית אחת שבעצם הכניסה אותי לתחום של חקר העיוורון ולקויות ראייה היא השאלה התיאורטית הבאה.
אמיר עמדי: אנחנו יודעים הערכות שונות, חלק מהאנשים אומרים רבע, חלק אומרים שליש, זה לא כל כך חשוב המספר המדויק, אבל כמות עצומה מהכמות העצומה של הנוירונים במוח מוקדשת לראייה.
אמיר עמדי: לנו זה נראה הדבר הכי קל בעולם, אבל אם נתתי את הדוגמה של המחשב, אז משימות שלנו הן טריוויאליות, כמו להיכנס לחדר בפעם הראשונה ולהסתכל על הפרצופים של האנשים ולפגוש אותם אחר כך בעוד חצי שנה או עוד שנתיים ולזכור את הפרצוף שלהם ולזהות אותם, בתנאי תאורה שונים ובסיטואציה לגמרי שונה ובקונטקסט לגמרי שונה, המחשבים נכשלים בצורה באמת שערורייתית.
אמיר עמדי: גם במשימות הרבה יותר קלות.
אמיר עמדי: הם טובים בלהתאמן על דברים שהם כבר יודעים מראש, או שאימנו אותם עליהם, אבל בסיטואציות חדשות, זיהוי ראייתי, שאצלנו מתרחש תוך כמה עשרות מיני שניות זו משימה עצומה ובגלל זה מוקדש לה כל כך הרבה במוח.
אמיר עמדי: והשאלה שאנחנו שואלים מבחינה תיאורטית היא מה קורה לכמות העצומה הזאת של הנוירונים כשהבן אדם לא מקבל את הקלט.
אמיר עמדי: הבן אדם לא מקבל את הקלט הראייתי, הנוירון הראייתי, הם נשארים חסרי תעסוקה?
אמיר עמדי: הם באבטלה?
אמיר עמדי: או שהם עוברים תכנית יותר מוצלחת ועושים דברים אחרים.
מאיר שטרית: טרנספורמציה?
אמיר עמדי: זאת שאלה תיאורטית שעניינה אותי, לא שאלה מעשית, אבל תוך כדי עשור שאני עובד עם עיוורים, אתה לומד להבין שזה באמת גם מצב אנושי וקליני מאוד מאוד קשה.
אמיר עמדי: לפי הדוח האחרון, מ-2009, אנחנו מדברים על כ-45 מיליון עיוורים מוחלטים בעולם, מעל 300 מיליון שהם עם לקויות ראייה קשות, כולל בעולם המערבי, כולל בישראל, והמספרים הולכים ועולים בגלל סכרת, בגלל גיל וכולי וכולי.
אמיר עמדי: זאת אומרת זאת בעיה מאוד חמורה, כמות המשאבים שמושקעת היא עצומה, גם מבחינה תקציבית.
אמיר עמדי: כדי לעזור לעיוור להסתגל, מושקע הרבה מאוד כסף, אז השאלה האם אפשר לעזור להם להסתגל יותר טוב ואולי בתור ה-science fiction לנסות לגרום להם לראות בחזרה, ממש לרפא.
אמיר עמדי: אז היום יש מספר כלים שעומדים לעזרת לקויי הראייה, בהם תוכנות הקראה, מקלות חישה, מסכי ברייל, אבל אין איזה שהוא פתרון שמאפשר להם באמת להסתדר ולזהות חפצים בסביבה היום יומית ולצורך כל מפותחים מכשירים שונים להתמרה חושית שמעבירים תמונות שלמות לחישה בעזרת חושים שונים, כגון שמיעה או מגע.
אמיר עמדי: מה זה התמרה חושית?
אמיר עמדי: זה בעצם הפרויקט שאני אציג לכם היום.
אמיר עמדי: התמרה חושית, המשמעות שלה היא שימוש בחוש מסוים כדי להעביר למוח מידע שבאופן רגיל מועבר בעזרת חוש אחר.
אמיר עמדי: למשל במקרה של עיוורון, ננסה להעביר את המידע הראייתי, שהעיניים, בדרך כלל מעל 95% ממקרי העיוורון הם בפריפריה, הם בעין, אז במקום העין נקנה מצלמה שעולה 200 שקלים, 100 שקלים, נשים אותה והיא תראה את הסביבה במקום העיוור, האינפורמציה תעבור למחשב או לאייפון או מה שזה לא יהיה, ייעשה איזה שהוא עיבוד מידע ויעביר את האינפורמציה לצלילים כדי שהעיוור ינסה להפיק מהצלילים את המידע שהמצלמה רואה.
אמיר עמדי: החלוץ של התחום הזה הוא פול באך-אי-ריטה והוא בעיקר התעסק עם גישות במגע.
אמיר עמדי: כולכם הייתם בתיכון, אתם אולי זוכרים, שאפשר לצייר על הגב את האות א' או את האות ל' ולזהות בלי בעיה שזה האות דרך חוש המגע.
אמיר עמדי: באותה מידה אני אנסה להראות לכם שגם אפשר לצייר את העולם הראייתי די מהר, לא מהר כמו הראייה אבל די מהר ובחדות גבוהה יחסית, דרך חוש השמירה.
אמיר עמדי: אלה הסטודנטים שמשתתפים, בעצם חוקרים את המוח ונמצאים שם תוך כדי.
אמיר עמדי: מה היתרונות של ההתמרה החושית דרך חוש השמיעה?
אמיר עמדי: למה אנחנו עובדים עם חוש השמיעה ולא עם חוש המגע?
אמיר עמדי: מסיבות פרקטיות ומסיבות תיאורטית.
אמיר עמדי: הסיבות הן שחוש השמיעה הוא מאוד זול, ליצור ציפ כזה של 100 אלקטרודות, בעצם החברה שהקים פול באך-אי-ריטה ומוכרים את זה היום בסביבות 50,000 שקלים או ב-80,000 שקלים, יחידה אחת כזאת נותנת בערך 100 פיקסלים.
אמיר עמדי: פשוט מאוד יקר לייצר את האלקטרודות ואת כל המכשיר שיהיה קטן ויעיל וכולי.
אמיר עמדי: לעומת זאת אם מעבירים את המידע והתוצאה היא, אם ניקח את התמונה המקורית הזאת, בכל המקרים אין ראיית צבע, אנחנו רואים ברזולוציה מאוד גרועה, נוכל לראות פה את האות ט' או את האות א', או כ', אבל לא נוכל לראות ב'.
אמיר עמדי: רעיונות ה- science fiction שפרופ' ועדיה ציין; יש כבר היום שתלים שמושתלים לרטינה במקרים מאוד מסוימים של עיוורון, אפשר להשתיל אלקטרודות לעין, כ-60 אלקטרודות, לגרות אותם ולגרום לבן אדם שלא ראה במשך חמש שנים או עשר שנים דפוסי אור.
אמיר עמדי: אבל זאת הרזולוציה שבה הוא יראה אחרי שנה של אימון ואימון של המוח.
אמיר עמדי: לעומת זאת, באמצעים המאוד זולים והפרימיטיביים שאני אראה לכם היום אפשר להעביר את רוב האינפורמציה שנמצאת פה בתמונה, דרך חוש השמיעה.
אמיר עמדי: נשמע טיפה מוזר.
אמיר עמדי: אז איך זה עובד?
אמיר עמדי: זה עובד בשיטה הבאה; יש מצלמה פשוטה שבעצם מותקנת על משקפיים, יש פה את משקפי השמש, מצלמה זולה, שיש לה איזה שהן יכולות ווידיאו קלטרינג, תפיסת תמונה רציפה, מתחבר כרגע למחשב אבל בקרוב יתחבר לאייפון או לטלפון סלולרי ולאוזנייה והאינפורמציה שמועברת דרך המצלמה תוזרם לאוזניים.
אמיר עמדי: איך עובדת התוכנה?
אמיר עמדי: יש כל מיני אלגוריתם.
אמיר עמדי: אני אציג לכם את האלגוריתם הכי פשוט, לא ניכנס יותר מדי לפרטים אבל בגדול הרעיון הוא כזה, באלגוריתם הפשוט הזה, ואנחנו גם עובדים על אלגוריתים קצת יותר מסובכים, למשל שיוכלו להעביר אינפורמציה של צבע, אבל באלגוריתם הזה בעצם תדר הצליל מייצג את הציר האנכי.
אמיר עמדי: זאת אומרת ככל שהאובייקט ממוקם נמוך יותר בתמונה, הוא יישמע בתדר נמוך יותר, ואם הוא אובייקט שממוקם גבוה בתמונה, הוא ישמיע צליל גבוה.
אמיר עמדי: התמונה נסרקת משמאל לימין, כמו מן רדאר כזה, אז זה לוקח טיפה יותר זמן, ובעצם ככל שזמן שמיעת הצליל הוא מוקדם יותר ומופיע לאוזן שמאל ומאוחר יותר לאוזן ימין וגם מוקדם בזמן ומאוחר בזמן, ועוצמת הצליל מייצרת את בהירות הפיקסל, זאת אומרת ככל שהפיקסל בהיר יותר ככה זה יישמע חזק יותר.
אמיר עמדי: שחור לא נשמע בכלל, משהו מאוד בוהק נשמע מאוד חזק.
אמיר עמדי: אלה בעצם העקרונות.
אמיר עמדי: אם זה נשמע לכם קצת מסובך, ניתן דוגמה.
אמיר עמדי: דבר ראשון, הדוגמה הכי פשוטה זה קו אופקי.
אמיר עמדי: זה מן צליל טהור כזה, שלא משתנה בזמן.
אמיר עמדי: מישהו רוצה לנחש איך יהיה הקו האלכסוני שמתחיל למטה ועולה למעלה?
מאיר שטרית: מתחיל בבאס ויעלה לסופרן.
אמיר עמדי: רוצה לנסות לשיר?
אמיר עמדי: אז זה מתחיל בצליל נמוך ובעצם עולה למעלה, ודרך אגב, חלק מהפיתוחים במעבדה מנסים להפוך את זה ליותר נעים, ליותר מוזיקלי, כרגע אני אסתפק בדוגמה הזאת.
אמיר עמדי: וכאן זה מתחיל להישמע פחות טוב, בגלל שאת כל הצלילים הוא נותן במכה אחת.
אמיר עמדי: זה כמו לקחת את הפסנתר וללחוץ על כל הקלידים במכה, אבל מאוד קצר בזמן.
אמיר עמדי: רק בנקודה באמצע יהיה צליל.
אמיר עמדי: מה שאני אנסה לשכנע אתכם זה שבתוך כשעה, שעתיים, העיוורים יכולים ללמוד את כל ה-א'-ב' ובתוך שעתיים לקרוא מלים בנות שלוש אותיות, מה שלוקח בסדנת פרוטזה הראייתית כיום שנה של עבודה והם יכולים לקרוא רק אות אחת, במחיר של 500,000 שקלים.
אמיר עמדי: כיום זה מה שעולה הניתוח.
אמיר עמדי: מה העיוורים יכולים לעשות עם זה אחרי אימון קצת יותר ממושך ממה שהראינו לכם?
אמיר עמדי: בוא נראה סרטון קצר.
אמיר עמדי: זה שלמה, הוא עיוור מלידה והוא בעצם מתנסה לראשונה בזיהוי פרצופים אחרי כ-20 שעות אימון.
אמיר עמדי: זאת אומרת זה כמו ללמוד שפה חדשה.
אמיר עמדי: אחרי שהוא הלך ולמד 20 שעות, שפה חדשה, זה ייתן לנו כמה מלים ויכולת קצת לגמגם בשפה.
אמיר עמדי: (סרטון).