GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מאיר שטרית: מקצועות שבשביל להגיע אליהם אתה חייב לדעת את המדעים הבסיסיים, ואם אתה לא יודע אותם – מה הטעם ללמד מקצועות שאין להם שום ערך?
מאיר שטרית: ואני גם אומר בצער, משרד החינוך פועל חזק מאד להשרשת הנושאים של הערכים החינוכיים של מדינת ישראל.
מאיר שטרית: אז למשל מורי המדעים מתחייבים לעובר, מורי המדעים – פיזיקה, מתמטיקה וכימיה מתחייבים לעבור הכשרה של 35 שעות בנושא של הערכים החברתיים חינוכיים של מדינת ישראל.
מאיר שטרית: אפילו שנניח היינו מסכימים מה הם הערכים, יש ויכוח מה זה הערכים של מדינת ישראל.
מאיר שטרית: למה המורים למתמטיקה ופיזיקה צריכים לעשות את זה?
מאיר שטרית: למה לא יותר טוב שילמדו מתמטיקה, מדע בכל מקום אחר.
מאיר שטרית: זה לא פחות חשוב מאשר הערכים של מדינת ישראל.
מאיר שטרית: והציונים של תלמידי ישראל מדברים בעד עצמם.
מאיר שטרית: אני רוצה לצטט את פרופ' אהרון צ'חנובר שאמר – "ניסיונות להשפיע על המדע ועל העבודה האקדמית בהתאם להלכי רוח ציבוריים או שלטוניים, מובילים למדע נכשל, מביאים את המדינה לידי ניוון ועוצרים את ההתקדמות האנושית".
מאיר שטרית: כאמור אהרון צ'חנובר, הוא חתן פרס נובל לכימיה והוא מתריע מפני המדרון החלקלק שבפניו ניצבת ישראל.
מאיר שטרית: והציונים חברים – מדברים בעד עצמם, כשבודקים את ציוני מדינת ישראל במבחנים הבין לאומיים של ישראל מול מדינות ה-OECD, אני עצוב לומר שעד 1970 תלמידי ישראל היו במקומות הראשוניים בעולם, בכל המגמות, בכל המבחנים.
מאיר שטרית: במבחנים שישראל היום נמצאת בהם היא נמצאת במקום האחרון במדיניות ה-OECD, בפער של 2 ספרות מהמקום לפני האחרון.
מאיר שטרית: וזה לא רק נכון לגבי הממוצע של התלמידים הישראלים, גם במבחנים של המצטיינים מול המצטיינים, המצטיינים נמצאים באותו מצב, וגם במבחן של החלשים מול החלשים – ישראל נמצאת באותו מצב, וזה לא קורה סתם.
מאיר שטרית: יש לזה בסיס.
מאיר שטרית: זה לא קורה סתם.
מאיר שטרית: אז הבסיס הזה הוא לא רק מלמדים במערכת החינוך אלא גם איך מלמדים, וחלק מהאיך מלמדים זה באמת העניין של תקשוב, העניין של יכולת של התלמידים לגשת למחשבים והמגמה כפי שהיא מצטיירת מהמסמך שהוכן עבורי על ידי הממ"מ, שזה מחלקת המחקר של הכנסת, מצביע על הנתונים בפני עצמם, ואני אגיד בקצרה מה הם.
מאיר שטרית: אני אתחיל מהסוף, מתשובות התלמידים לגבי זמינות מחשב למידה בבית ספר.
מאיר שטרית: לגבי מחשב שולחני השאלה - האם יש מחשב זמין ואני משתמש בו, בישראל ענו באופן חיובי לזה 44.7%.
מאיר שטרית: מדינות ה-OECD 67.1%.
מאיר שטרית: יש מחשב ואני לא משתמש בו – בישראל עונים 32.2%, ובמדינות ה-OECD – 22.7%.
מאיר שטרית: אין מחשב זמין – בישראל 13.1% ובמדיניות ה-OECD  8.4%.
מאיר שטרית: לגבי נייד הפערים גם כן די גדולים – יש מחשב זמין ואני משתמש בו – בישראל 7.5%, ממוצע ה-OECD – 18.1%.
מאיר שטרית: יש מחשב ואני לא משתמש בו – 9.3% בישראל, ו-15.9% במדינות ה-OECD.
מאיר שטרית: אין מחשב זמין בישראל נייד הכוונה – 62.6%, במדינות ה-OECD – 63.4%.
מאיר שטרית: עכשיו, שבודקים עוד נתון אחד, ואני רק אציין מתוך המחקר הגדול הזה שנעשה נתון שמראה מה היחס הממוצע בין מספר המחשבים להוראה לבין מספר התלמידים.
מאיר שטרית: זה בניו זילנד היחס הוא 1.16.
מאיר שטרית: זאת אומרת יש יותר מחשבים מאשר מספר תלמידים.
מאיר שטרית: באוסטרליה זה 1.02.
מאיר שטרית: בקנדה 1.01, ארה"ב 0.91, ישראל במקום המהודר, מקום 49 בקרב המדינות שנבדקו – 0.37.
מאיר שטרית: זאת אומרת המצב הזה נגיד שלכל שלושה ילדים במקרה הטוב יש להם מחשב בבית ספר, וכשאני אומר שיש להם מחשב בבית ספר, לפעמים אנחנו סופרים את כל המחשבים שבבית ספר.
מאיר שטרית: אבל הסתובבתי בדי בתי ספר בארץ שאני רואה את כיתת המחשבים.
מאיר שטרית: היו מקומות שנכנסתי ואז הם מורידים את הניילונים שאני אראה את המחשבים.
מאיר שטרית: כיתת המחשבים, כיתה בבית ספר, זה לא בהכרח אומר שיש מחשב בכל כיתה, או מחשב בכל מקום, או שתלמיד יכול להשתמש במחשב אצלו על השולחן.
מאיר שטרית: אנחנו מאד, מאד, מאד רחוקים מזה, ואני מברך את כל היוזמות שנעשות היום כדי לקדם את זה, כי יש המון יוזמות חוץ ממשלתיות שעושות פעולה בעניין הזה.
מאיר שטרית: אחת הדוגמאות זה כת"ום, שפרופ' אריה עומד בעניין הזה בראשה מטעם המכון להוראת המדעים במכון ויצמן, שהמגמה של כתו"ם היא להכניס בבתי הספר שלכל תלמיד יהיה מחשב נייד, וגם למורה.
מאיר שטרית: ולהכשיר את המורים ואת התלמידים להשתמש במחשב נייד כחלק אינטגראלי.
מאיר שטרית: הוא לא צריך לסחוב ספרים לבית ספר.
מאיר שטרית: מט"ח – שעושה עבודה יוצאת מן הכלל בעניין של הנעת ספרים לרשת.
מאיר שטרית: ספרים דיגיטליים ומתן אפשרות לבתי הספר להיכנס לשם, לרשתות הללו תמורת תשלום, אבל הילדים יכולים לגשת ישירות לספרים בלי צורך לסחוב ספרים בתוך הילקוט.
מאיר שטרית: הרעיון הבסיסי הוא שהילדים לא חייבים לסחוב את כל הספרים על הגב, ושכולם יכולים ללמוד בספרים דיגיטליים על גבי מחשב.
מאיר שטרית: ניסיתי להעביר חוק בכנסת שלצערי הממשלה התנגדה לו והפכתי לסדר יום, הצעה לסדר שהיא תבוא לוועדה הזאת לדיון בעתיד, על נושא של ספרים דיגיטליים בהשתתפותו של שר החינוך.
מאיר שטרית: אני חושב שהפעולות, יש עמותה נוספת שעושה ניסיון לתת לכל מורה מחשב, עמותת אתנה, מחשב לכל מורה, להכשיר את המורים.
מאיר שטרית: נמצאים איתנו גם פה נציגים של מכללות להכשרת מורים, ואני רוצה לומר שאי אפשר לעשות את זה בלי זה.
מאיר שטרית: גם בהנחה שהיו מחשבים והיה לנו חומרה, זה לא שווה כלום אם אנחנו לא נכשיר את מערכת המורים בסמינרים או במכללות למורים, את המורים נשתמש בחומר הזה והכללים היום, האפשרויות ממש גדולות.
מאיר שטרית: עובדה היא שמתקיימות בחלק מבתי הספר באותם מקומות שיש את האמצעים ואת היכולת, עובדה זה קיים.
מאיר שטרית: באותם מקומות שהעמותה פועלת יש בתי ספר שלמים שעובדים עם מחשבים ניידים ועם מורים, ובכל זאת זה עובד.
מאיר שטרית: והנתונים אגב במבחני רמ"ה, זו הרשות למדידה, איך זה נקרא?
מאיר שטרית: הערכה וכו' במשרד החינוך, עשתה איזו בדיקה שבודקת מה ההקבלה, מה ההקבלה בין מספר המחשבים בכיתה והתלמידים, לבין ההישגים הלימודיים במבחני פיז"ה ובמבחנים הבינלאומיים האחרים, והיא מצביעה בצורה די ישירה שיש יחס ישיר בין מספר המחשבים, השימוש במחשבים, לבין התוצאות של ילדים של המבחנים הבינלאומיים, מבחני פיז"ה ומבחנים אחרים, והיא די חד חד ערכית, בעצם שהיא אומרת שהנתונים של רמ"ה מראים שבעצם ככל שיש יותר מחשבים בכיתה ויותר משתמשים בהם – הציונים של התלמידים הם טובים יותר, בלי חכמות.
מאיר שטרית: כלומר ההישגים של התלמידים הם טובים יותר.
מאיר שטרית: זאת אומרת מחשב יכול להיות כלי מאד מאד חשוב ומרכזי ביכולת להישגים.
מאיר שטרית: ועכשיו אני יודע שיש תוכנית של משרד החינוך, תוכנית נוספת לקדם את הנושא של מחשוב בבתי הספר, תוכנית התקשוב שיצאה לדרך, והרעיון הוא להביא לכך שככל שהבנתי נכון, להביא לכך שכל בתי הספר בסוף הדרך, בתקציב של 5 מיליארד שקל לאורך זמן, לאורך של 5 שנים, להביא למצב שבו ייכנסו מחשבים לבתי הספר.
מאיר שטרית: אני רוצה לציין עוד נתון אחד אולי, והוא כמה כסף הושקע במחשבים בשנים האחרונות ועל ידי גורמים שונים.
מאיר שטרית: אני אשתמש רק בנתונים של מפעל הפיס שהובאו לידיעתי.
מאיר שטרית: אז בין השנים 2000 ל-2010 – מפעל הפיס השקיע 252,617,000 מיליון בקניית מחשבים לבתי הספר.
מאיר שטרית: וכבר אמרו פעם על מדינת ישראל ואני יכול לומר את זה על פה – שהעסקה הכי טובה שאפשר לעשות היה למכור את המחשבים האלה במחיר שהם עלו, ולקנות מחשבים חדשים במחיר שהם עולים באמת, אולי היינו מכסים חצי מבתי הספר בארץ.
מאיר שטרית: וזה רק מה שהשקיע מפעל הפיס.
מאיר שטרית: השקיעו כמובן גם רשויות מקומיות אחרות ומשרד החינוך ועמותות, ומחשב לכל ילד, וההורים, וודאי.
מאיר שטרית: השקיעו, כולם השקיעו, ואנחנו עוד לא נמצאים שם.
מאיר שטרית: ואני אומר למשרד החינוך, תראו, אני חושב שצריך לאחוז את השור בקרניו.
מאיר שטרית: כשאני אומר לאחוז את השור בקרניו, הגישה של 'בוא נעשה קצת בכל מקום' לא משיגה שום דבר.
מאיר שטרית: אני אומר את זה בצער, לא רק בחינוך, אני אומר את זה בכל נושא.
מאיר שטרית: הרעיון של לפרוש את הכוח שלנו על פני שטח גדול, הלחץ על כל סנטימטר הוא אפס נהיה.
מאיר שטרית: בגלל זה אפשר ללכת לשכב על סיכות ולא קורא כלום.
מאיר שטרית: אבל אם מישהו שוכב על סיכה הסיכה נכנסת אליו בלי חכמות, זה הריכוז של הלחץ פר נקודה.
מאיר שטרית: זה מה שנקרא בעיני סינדרום העוקץ, היכולת למקד מאמץ.
מאיר שטרית: ואני חושב שעדיף, בעיני לפחות, אני אומר אלף מונים עדיף לקחת כמה נושאים ולהתמקד בהם ולעשות בהם פריצת דרך, כדי שיביאו תוצאה ואני אתן שתי דוגמאות.
מאיר שטרית: כשאני מדבר על ספרים דיגיטליים, אז הרי ברור לכם שהדבר הזה של המשך קניית הספרים על ידי ההורים, שכל שנה ההורים מוציאים על הילד שלהם מאות שקלים לשנה, הוא באותו כסף יכול לקנות מחשב.
מאיר שטרית: הוא יכול לקנות מחשב נייד ולהביא את כל הספרים על המחשב הנייד הזה אליו הביתה, ולבית הספר, ולהסתכל בהם, ולקרוא בהם, וכל חוברות העבודה – הכל ייעשה באותו כסף.
מאיר שטרית: ואנחנו ממשיכים לקנות, ואומרים תקנו עוד ועוד נייר, בואו נחסל את יערות הגשם שעוד נותרו.
מאיר שטרית: בשביל מה?
מאיר שטרית: צריך, והצעת החוק שלי נועדה לגרום לכך שכל ספר שיוצא ממערכת החינוך יהיה דיגיטאלי, חובה.
מאיר שטרית: ומי שלא רוצה – הספר שלו לא ייכנס.
מאיר שטרית: פשוט.
מאיר שטרית: במשרד החינוך זה מה שהייתי עושה.
מאיר שטרית: אומר – ספר לא ייכנס למערכת החינוך אם הוא לא דיגיטאלי, נקודה.
מאיר שטרית: מפה מתחילים את העבודה, וכל אחד שיפתח ספרים  דיגיטאליים, נבחן אותם, נכניס אותם למערכת הלימודים, או שמשרד החינוך יקנה את כל הספרים.
מאיר שטרית: הבעיה שגם באותם ספרים שגם משרד החינוך קונה, הם לא מופיעים היום על המחשבים של התלמידים ולא בתוכנית הלימודים.
מאיר שטרית: אני חושב שצריך בעניין הזה לעשות מעשה ולהפוך את כל הספרים לדיגיטאליים, ואז זה גם מתחבר ליכולת שלו למחשב, ואני אומר שוב גם פה – בואו נתמקד.
מאיר שטרית: יש לכם איקס כסף, תיקחו קבוצה של יישובים, תתחילו בפריפריה אגב, כי לא קונץ, יש בתי ספר בארץ שהגיעו למצב של 1 לכל 5 תלמידים בממוצע, הכל בממוצע.
מאיר שטרית: אז ברור שבתי הספר האלה לא נמצאים, אם כי ראיתי בפירוט שחלק מהם נמצא באמת גם בפריפריה, אבל בבתי ספר הפרטיים, שבהם להורים יש כסף ומשלמים הון עתק כל חודש שכר לימוד, שם יש אולי לכל מחשב ילד, לכל ילד שם יש מחשב.
מאיר שטרית: אנחנו סוברים גם כממוצע.
מאיר שטרית: קחו קבוצה של יישובים, דווקא באוכלוסיות החלשות ושימו בהם מחשב לכל ילד, ממש בכיתה מחשב נייד לכל אחד ולמורה, תשנו את זה בגדול, קחו כמה יישובים – 5 , 10 יישובים בשנה הראשונה, תראו את התוצאות.
מאיר שטרית: אם התוצאות יעבדו תעתיקו את זה למקום אחר.
מאיר שטרית: אם הן לא יעבדו – תראו את הנתונים.
מאיר שטרית: אבל אני חושב שצריך לפרוץ דרך בעניין הזה, ואני אומר את זה בצער מכיוון שאנחנו נחשבים מעצמת הייטק וכנראה שלפי הנתונים שמתגבשים לפחות בארץ, כנראה שעם השנים לא בטוח שנישאר שם.
מאיר שטרית: כמעצמת הייטק אנחנו מדברים, יש פיתוח של תוכניות ישראליות מדהימות בכל התחומים, אגב כולל גם בחינוך טכנולוגי.
מאיר שטרית: ראיתי פיתוחים ישראלים שעובדים בכל העולם חוץ מישראל, כי אין נביא בעירו.
מאיר שטרית: גם את זה ראיתי.
מאיר שטרית: עוד לפני, אני לא מדבר עכשיו, אני מדבר על 20 שנה אחורה.
מאיר שטרית: מיכה חן זה היה?
מאיר שטרית: פרופ' מיכה חן, נדמה לי מיכה חן.
מאיר שטרית: מיכה חן ועוד שלפני 20 שנה אני מדבר שפיתחו כבר בשולחנות מחשבים, מושבים כיתות שלמות.
מאיר שטרית: לפני 20 שנה, ועוד ועוד.
מאיר שטרית: זאת אומרת יש בארץ ידע, יש יכולת, יש אנשים טובים.
מאיר שטרית: אפשר לפתח את זה ואני מתפלא למה אנחנו לא שם.
מאיר שטרית: למה אנחנו עדיין נגררים אחרי רוב העולם, כאמור בנושא המחשוב מקום 49 בעולם.
מאיר שטרית: זה בעיני בלתי קביל, ואני חושב שאת זה אפשר לשנות, צריך לשנות לטובת כולנו.
מאיר שטרית: אני גם ביקשתי היום, ותיכף ניתן את רשות הדיבור לפרופ' הררי, אבל ביקשתי גם ממט"ח היום לעשות מצגת מה הם עשו בתחום של התקשוב, ואני מקווה שיש את האיש שלכם פה עם המצגת גם כן, וכמובן משרד החינוך יוכל לדבר, ומט"ח יוכל לדבר.
מאיר שטרית: אני רוצה שתראו את האפשרויות.
מאיר שטרית: אני קראתי את זה אגב, כשקראתי את הנייר שלכם מהתחלה ועד הסוף, אני מנסה לסכם בקצרה את העניין.
מאיר שטרית: בבקשה – פרופ' הררי.
חיים הררי: תודה רבה אדוני יושב הראש.
חיים הררי: כפי שאנחנו כולנו יודעים – כל מערכות המחשוב עובדות בשיטה הבינארית, הכל מבוסס על אחד ואפס, וזה מאד מתאים שהיום התאריך הוא 10.01.11.
חיים הררי: אז התאריך של היום הוא לחלוטין בינארי, ואין תאריך יותר מתאים מזה.
חיים הררי: מחר גם היה יכול להיות טוב באותה מידה, לדיון מהסוג הזה.
חיים הררי: אני רוצה ברשותכם כמה הערות ואני אתחיל בדברים שאני לא רק שאני לא אתייחס אליהם, אלא אני מציע ברשותו של היושב ראש, שכדי להתמקד בדיון לא נתייחס אליהם.
חיים הררי: אחד מהם זה החינוך המדעי, שזו אחת הבעיות הכי חשובות והכי מעניינות והכי לוחצות, אבל זה לא נושא הדיון היום, כי השימוש בטכנולוגיה ובמחשבים הוא מועיל או מזיק במידה שווה לחינוך מדעי ולחינוך אומנותי, ולחינוך במקצועות ההומניסטיים ובכל שאר המקצועות.
חיים הררי: אז אני לא אתייחס בכלל לנושא של החינוך המדעי.
חיים הררי: הדבר השני, צריך לזכור ותמיד לומר את זה -  כשאנחנו מדברים על מחשבים אנחנו לא רק מדברים על המחשב שלרשותו של הילד, אלא על כל המערכת הטכנולוגית שמקיפה אותו, על הרשת, על התקשורת, על האפשרויות הקרנה וההצגה, כל מיני ציוד פריפריאלי וכדומה, והדברים האלה הם לא פשוטים ולא זולים, ובעיקר יוצרים בעיות תחזוקה, שכאילו נראות שוליות, אבל לפעמים על הדברים הקטנים האלה הכל קם ונופל.
חיים הררי: הנקודה הנוספת שאני מציע שלא נתווכח עליה, כי נדמה לי שיש עליה הסכמה מזה דור או שניים, המחשב הוא לא מטרה הוא כלי, וככלי יש לו יתרונות וחסרונות.
חיים הררי: המשימה שלנו זה להשתמש בכמה שיותר מהיתרונות, ולמנוע ככל האפשר מהחסרונות.
חיים הררי: וכל הדיונים האין סופיים שמדי פעם איזה פרופסור בבית ספר לחינוך כותב איזה מאמר שהמחשבים רק מזיקים, זו איוולת מוחלטת, מפני שהמחשבים מזיקים או מועילים על פי הדרך שבה משתמשים בהם.
חיים הררי: אפשר גם לכתוב מאמר שמראה שהכיסאות והשולחנות והלוח בבית הספר שאני למדתי בו מזיקים או מועילים, ואני לא רוצה להאריך בזה.
חיים הררי: כך שהשאלה היא לא האם המחשב ילמד אותנו ערכים כי הוא לא, ולא האם הוא יחליף את כל בני האדם במערכת החינוך כי הוא לא.
חיים הררי: אין ספק שהוא  כלי, אבל צריך תמיד לזכור – זה הכלי הכי רב גוני שאי פעם הומצא בהיסטוריה של האנושות.
חיים הררי: עוד לא היה כלי עם כל כך הרבה מטרות ועם כל כך הרבה שימושים, וזה השוני העיקרי.
חיים הררי: עוד מילה אחת בתור הקדמה לא כל כך קצרה, אבל היא הקדמה לא כל כך קצרה לדברים שיהיו די קצרים.
חיים הררי: אין שום טעם, גם אם היה מוצדק להילחם כנגד הכנסת המחשבים, לא היה בזה טעם.
חיים הררי: את המלחמה הזאת העולם הפסיד.
חיים הררי: אני מאמין שהמחשבים יכולים לעשות דברים נפלאים בבתי הספר, ונדמה לי שכאן יש קהל משוחד לטובת העניין הזה.
חיים הררי: אבל גם אלה שיש להם ספקות, כמו אלה שבזמנו לא רצו להכניס מחשבון כי הילדים  ישכחו את לוח הכפל, כל הדברים האלה עבר זמנם.
חיים הררי: אין, אנחנו חיים בעולם כזה ואין לנו האופציה להכריז שבית הספר יהיה המקום היחיד בעולם שבו אין מחשבים בכמויות.
חיים הררי: היושב ראש הזכיר את דו"ח 'מחר 98' שעכשיו כבר מלאו לו 18 ובקרוב 19 שנים, וכמובן 98 זה כבר לא אתמול, זה כבר לפני שלשום, וזה סתם תמיד טוב להזכיר את זה למען ההיסטוריה, האבל האמת היא שהדו"ח הזה כבר באמת זה לספרי ההיסטוריה ולא למערכת החינוך.
חיים הררי: אבל אני רוצה להדגיש שאפילו אז אמרנו במפורש שהמחשב האישי הוא אישי.
חיים הררי: כבר אז היה ברור לגמרי שכל הקונספט הזה של מעבדת מחשבים – תסלחו לי על הביטוי, זה קשקוש אחד גדול.
חיים הררי: כבר אז, ב-1992-93, כשהלכת לבנק, לא יכול היה להיות סביר שפקיד הבנק יגיד לך – ביום חמישי בין 9 ל-10 יש לי מחשב, אז אני אבדוק את מצב החשבון שלך.
חיים הררי: וזה מה שהילדים עד היום בכמה בתי ספר עושים.
חיים הררי: אז לפי דעתי את הנושא של מעבדת מחשבים צריך פשוט להוריד מסדר היום, למחוק מסדר היום, ובנושא של החדרת הטכנולוגיה לבתי הספר יש רק פריט טכנולוגי מרכזי, חשוב, אחד, שסביבו יש את כל המערכת הפריפריאלית, והוא המחשב האישי אחד לאחד.
חיים הררי: אפשר להתווכח אם הוא על שולחנו של התלמיד או במקום אחר, או בילקוט שלו, אם הוא נייד או לא נייד, בזה יש לי דעות ברורות.
חיים הררי: אבל זאת הנקודה, וזה הולך בכיוון שמה שאמר ח"כ שטרית, יושב הראש שלנו.
חיים הררי: זה אומר, כיוון שאי אפשר מחר בבוקר לקנות מחשבים לכל הילדים במדינת ישראל באותו שבוע, זה אומר להיכנס למחשבים אישיים, כיתה אחרי כיתה, יישוב אחרי יישוב, בית ספר אחרי בית ספר, ולא לפזר 1 ל-10 בכל מקום, ואחר כך 1 ל-5 בכל מקום, ואחר כך 1 ל-3 בכל מקום, כי זה פירושו שבשום מקום לא ישתמשו בזה בצורה הנכונה.
חיים הררי: וזאת נקודה שאנחנו צריכים להשתחרר ממנה, מהכמעט קללה שנקראת מעבדות מחשבים.
חיים הררי: זה פשוט בלתי סביר בשנת 2011 עוד לחשוב ככה.
חיים הררי: אני חשבתי ככה בשנת 1995, כשהתחלנו ניסוי של מחשבים ניידים למכללות להכשרת מורים, שהצליח מאד והופסק מחוסר תקציב על ידי השר יצחק לוי, כשהוא נעשה שר החינוך, מחוסר תקציב או מחוסר רצון.
חיים הררי: והנקודה הזאת אני חושב צריכה להיות מודגשת.
חיים הררי: גם אם היה לנו כל הכסף שבעולם לקנות מחר בבוקר מחשבים לכל ילד במדינת ישראל, אני לא הייתי  ממליץ לעשות את זה בבאת אחת.
חיים הררי: אני הייתי ממליץ לעשות את זה בהדרגה, כמה שיותר מהר אבל בהדרגה.
חיים הררי: ומדוע?
חיים הררי: כי כבר הזכרתי, כולנו מסכימים שלמחשב יש יתרונות וחסרונות.
חיים הררי: יש בעיות תחזוקה, בעיות טכניות, הדרכת מורים, אינטראקציה בין המורה והתלמיד, אינטראקציה בין התלמידים, בעיות משמעת פחותות מראה הניסיון, אבל אחרות.
חיים הררי: כבר זה פחות רעש בכיתה, אבל זה יותר ילדים שלא שמים לב למה שהמורה אומר ומשחקים במחשב.
חיים הררי: לכל הדברים האלה יש פתרונות.
חיים הררי: לכל הפלוסים יש מינוסים ולכל המינוסים יש פלוסים.
חיים הררי: אבל, אנחנו חייבים להתנסות בהדרגה וללמוד איך להפעיל את המערכת הזאת.
חיים הררי: בחינוך שום דבר לא קורה בין לילה ולא קורה בשנה ולא קורה בשנתיים.
חיים הררי: ולכן אני חסיד של השקעת כמה שיותר כספים, כמה שיותר מהר, אבל בכל זאת, בתהליך רב שנתי מסודר, כאשר יש מטרה.
חיים הררי: נאמר בעוד X שנים באמת לכל ילד מחשב אישי משלו, שעומד לרשותו גם בבית הספר וגם בבית.
חיים הררי: וזה צריך להיות המודל, וזה צריך להיות הדגל.
חיים הררי: תמיד מרתיעים אותנו מהמחיר.
חיים הררי: העובדה היא שאיך שלא תסתכלו על זה, לקנות מחשבים לכל תלמידי ישראל מכיתה א' עד י"ב, נאמר מחשב חדש פעם בשלוש או ארבע שנים, וזה לא חשוב כרגע, אני לא נכנס לפרטים הטכניים איזה סוג של מחשב, כזה או אחר.
חיים הררי: סדר הגודל של ההוצאה השנתית הוא בסביבות 2-3% מתקציב החינוך.
חיים הררי: ואני תמיד שואל את אותה שאלה ועוד לא קיבלתי תשובה עליה.
חיים הררי: נניח שהיה בא מישהו ואומר לי תבחר בין מצב שבכל בתי הספר בישראל אין אף מחשב, או שלכל ילד יש מחשב, אבל בכל כיתה יש עוד תלמיד או שניים יותר ממה שיש בה עכשיו.
חיים הררי: דבר שאנחנו לא רוצים כמובן.
חיים הררי: המחיר של שני הדברים האלה הוא אותו מחיר.
חיים הררי: כלומר המחיר לתת מחשב נייד לכל תלמיד במדינת ישראל, שווה לחיסכון שיושג, אם מספר התלמידים בכיתה יגדל ב-1 או 1.5.
חיים הררי: זה מה שהחשבון אומר.
חיים הררי: אז עכשיו נניח שיש לי כיתה של 30 תלמידים, ובערים הגדולות אין כזאת, היא בדרך כלל 40, אלא בחלקים מיוחדים של מערכת החינוך, וגם זו אפליה צועקת לשמיים אבל נעזוב את זה כרגע.
חיים הררי: אני רוצה שמישהו יבוא ויוכיח לי ש-30 תלמידים בלי אף מחשב, זה יותר טוב מ-32 תלמידים עם 32 מחשבים, כאשר העלות היא בערך אותה עלות.
חיים הררי: וזה הויכוח, זה הויכוח שעליו אנחנו מדברים.
חיים הררי: כל הרפורמות שנעשות עכשיו ונעשו בעבר הקרוב, בצורות ההעסקה של המורה, צריכות היו להיות, ואני מקווה שינוצלו, ואני מאד מקווה שמשרד החינוך יעשה את זה, כי אני יודע שמשרד החינוך חושב על הדברים האלה – להיות מנוצלות בכיוון של החדרת המחשבים.
חיים הררי: כי החדרת המחשבים מחייבת הרבה יותר עבודה של המורה כהכנה ובאינטראקציה ממוחשבת עם התלמיד מחוץ למה שנקרא השעות הפרונטאליות.
חיים הררי: והדבר הזה ניתן לביצוע רק על ידי הגדלת מספר שעות ההעסקה של המורה, לא בהגדלה של מספר שעות הנוכחות שלו בכיתה, אלא שעות האינטראקציה שלו עם התלמיד ועם חומרי הלמידה.
חיים הררי: עוד מילה אחת לגבי הנושא שאפשר לקרוא לו מערכת פתוחה לעומת מערכת סגורה, וזה נושא שבו לי יש דעה ברורה לגמרי, אבל אני בכלל לא בטוח שהדעה שלי נכונה, ואני רוצה להציג את הדילמה.
חיים הררי: המערכת הפתוחה לגמרי אומרת – תן לילד ולמורה מחשב ועולם, נגיד ככה – ברשת, באוויר, יש כל כך הרבה הזדמנויות וכל כך הרבה אופציות, שאם המורה והתלמיד הם רבי תושייה, רבי יכולת – אין דבר יותר טוב מלזרוק אותם למים ולתת להם לשחות.
חיים הררי: והאמת היא שזה בטוח נכון אם המורה הוא המורה האידיאלי המכיר היטב את כל המערכות האלה, והתלמיד הוא התלמיד המבריק.
חיים הררי: בקצה השני ישנה המערכת הסגורה לגמרי.
חיים הררי: קח את כל ספרי הלימוד, תהפוך אותם לדיגיטאליים, תשים אותם על המחשב, עם כמובן אופציות של המחשב, קישוריות ודברים כאלה שהמחשב מאפשר וספר הנייר לא מאפשר.
חיים הררי: תן אותם למורה ולתלמיד ותלמד ככה.
חיים הררי: אז הוא ייקח ילקוט שיש בו רק מחשב ולא מחברות וספרים כמו שהיה פעם.
חיים הררי: אבל הוא בעצם ילמד כמעט באותה צורה, וכולם ילמדו מאותו חומר, מאותו ספר.
חיים הררי: החיסרון של זה הוא כמובן שהדברים משתנים הרבה יותר מהר היום, ואתה לא יכול להכניס ספר דיגיטאלי חדש כל חודשיים או כל שנתיים.
חיים הררי: היתרון הוא שלמורה היותר מוגבל ביכולתו ובכישוריו העסק הזה ניתן לביצוע הרבה יותר, אין סכנה שהוא יטבע.
חיים הררי: אתה נותן לו גלגל הצלה כשאתה זורק אותו למים.
חיים הררי: ושתי הקיצוניות האלה, המערכת הסגורה לגמרי של ספרי לימוד דיגיטאליים ותו לא, והמערכת הפתוחה לגמרי – כך מחשב תעשה עם זה מה שאתה יכול ומה שאתה רוצה ומה שנראה לך, שתי הדרכים הקיצוניות – יש להניח שאף אחד מהן היא לא הדרך הנכונה.
מאיר שטרית: למה אי אפשר את שתיהן?
חיים הררי: אוקי, אז הנכון הוא באיזה שהוא מקום באמצע.
חיים הררי: והשאלה היא אם צריך גם לכוון את האמצע הזה, הוא לתת למורה את האופציות השונות כאשר המורה לפי כישוריו או כישוריה ויכולתו וידידותו עם המחשב יבחר לו את הכיוון.
חיים הררי: או ללכת באיזו שהיא דרך אחרת, וכאן אין חכם כבעל הניסיון.
חיים הררי: עד שלא יעשו ניסויים באלפי כיתות – אנחנו לא נדע.
חיים הררי: הפרויקט שאנחנו במכון דוידסון עושים, אני אומר עליו כמה מילים ונוכחים כאן אריאל היימן מנכ"ל מכון דוידסון, ואבי ברנשטיין מנהל פרויקט כתו"ם.
חיים הררי: הדגל שלו הוא העקרונות שהזכרתי.
חיים הררי: זאת אומרת מחשב נייד לכל תלמיד ולכל מורה באותה כיתה שהם לוקחים אותו הביתה ומשתמשים בו כל הזמן.
חיים הררי: גישה פתוחה ככל האפשר – כלומר יש חומרי למידה אבל בעיקרו של דבר מעודדים את המורה והתלמיד להשתמש במה שקיים.
חיים הררי: וגישה הדרגתית, התחלנו בקטן, אבל למרבית הצער, בגלל מגבלות יותר כספיות מאחרות, אנחנו כרגע בסך הכל נמצאים עם כ-2,000 תלמידים, ואם יהיה זמן, ואם היושב ראש ירשה אפשר יהיה אולי לומר כמה מילים על מה קורה בפרויקט הזה.
יהודה סקר: מה זה מכון דוידסון, אדוני הפרופסור?
חיים הררי: מכון דוידסון הוא החלק, מכון ויצמן עוסק כבר כמעט 50 שנה בחינוך מדעי בנוסף לעבודתו העיקרית שהיא המחקר המדעי.
חיים הררי: לפני כ-10 שנים ייסדנו מכון מיוחד במסגרת מכון ויצמן למדע, זה גוף נפרד, זה עמותה נפרדת, אבל זה בקמפוס מכון ויצמן למדע, והגוף הזה עוסק אך ורק בחינוך המדעי.
חיים הררי: הוא בין השאר גם מפעיל את פרויקט פר"ח הארצי שנוסד במכון ויצמן; מפעיל את כל הפעילויות לנוער שוחר מדע, שמכון ויצמן היה החלוץ שבהם; ומפעיל את כל הכיוונים האלה, כולל את הפרויקט הזה של מחשב כתו"ם.
חיים הררי: כתו"ם אגב זה ראשי תיבות – כיתה, תלמיד ומורה.
חיים הררי: מחשב לכיתה, לתלמיד ולמורה, מחשב כת"ום.
חיים הררי: אבל אני לא חושב שהמטרה של הדיון הזה היא לדון בפרויקט אחת ספציפי, לא של מט"ח שעושה עבודה יפה, אלא במסגרות הארציות הכלליות.
חיים הררי: אנחנו בחרנו ללכת בכיוון של המערכות הפתוחות, ללכת על כיתות שלמות, ואנחנו נכנסים בפעם הראשונה לעיר שלמה, בשנה הבאה, זאת אומרת השנה בעצם – באשדוד.
חיים הררי: אבל שוב, זה מקרטע על התנגדויות הורים ועל בעיות טכניות ואחרות שבסופו של דבר אתה מדבר גבוה גבוה ובסוף הפרטים מפילים את כל הדברים הקטנים האלה.
חיים הררי: אז הדרך היא עוד ארוכה, אבל נדמה לי שהכיוון חייב להיות.
חיים הררי: לא יכול להיות שזה המקום היחידי במדינה שבו מתנהלת פעילות אינטלקטואלית.
חיים הררי: בית הספר הוא היום המקום היחיד במדינה שבו מתנהלת פעילות אינטלקטואלית, ולא לכל אדם שמשתתף בה יש מחשב.
חיים הררי: זו עובדה.
חיים הררי: ואני תמיד משתמש באותה דוגמא ואסיים בזה, ובסכנה שאני חוזר על עצמי, וחלק מהנוכחים כבר שמעו את זה.
חיים הררי: לפני 15 שנים בכל מדינת ישראל היו מזגנים, רק במקום אחד לא היו מזגנים בקיץ, וזה היה בבתי הספר.
חיים הררי: אז עברנו את השלב הזה, והרבה מאד, עוד לא עד הסוף, אבל בהרבה בתי ספר,
יהודה סקר: עוד לא.
יהודה סקר: יש בנגב בתי ספר בלי מזגנים.
חיים הררי: אוקי.
חיים הררי: אז בהרבה בתי ספר.
חיים הררי: היה מצב שלא היה מזגן בשום מקום, והיום אנחנו עם המחשבים באותו מצב שהיינו עם המזגנים.
חיים הררי: וכמו שהדבר הזה לא מתקבל על הדעת, גם השני לא מתקבל על הדעת.
חיים הררי: תודה אדוני.
מאיר שטרית: תודה לפרופ' הררי.
מאיר שטרית: אני אעביר את רשות הדיבור למשרד החינוך, לד"ר עופר רימון שהוא מנהל המינהל למדע וטכנולוגיה במשרד החינוך, כדי שיציג את תוכנית התקשוב.
מאיר שטרית: אני רק מבקש להפנות את תשומת ליבך לשתי נקודות שעלו בתוך הדף של הממ"מ.
מאיר שטרית: אחת, שבשנת 2006 המצב היה ש-64% מהמחשבים במערכת החינוך היו מפנטיום 3 ומטה.
עופר רימון: אני יודע, אנחנו העברנו להם את הנתונים.
מאיר שטרית: אז אני אומר.
מאיר שטרית: והדבר השני, עכשיו המצב השתפר, אז עכשיו יש פנטיום 4 ומעלה ביותר מחצי מהמחשבים.
מאיר שטרית: הדבר השני, אחת הבעיות שמוצגות, לפחות בבתי הספר, זה שיש כבר מחשבים בחלק מבתי הספר, עדיין היכולת שלהם להתחבר לאינטרנט ולגלוש – היא מאד רחוקה מהמציאות.
מאיר שטרית: עולה לבית ספר לחבר, וזה מה שאמרו לי מנהלי בתי ספר, עולה לבית ספר 80,000 ₪ לשנה, כדי ליצור מצב שיהיה חיבור של נקודת Y פיי, שתפעל בכל בתי הספר, שהילדים יכולים להתחבר למחשבים.
מאיר שטרית: זו נקודה מאד חשובה בעיני, כיוון שאם הילדים לא יכולים להתחבר לאינטרנט בדרך של Y פיי, אז אתה מראש מנטרל להם את היכולת שלהם להשתמש במחשב, ומעניין אותי אם זה יילקח בחשבון בתוכנית שלהם בתקשוב, כיצד הדבר הזה ייפתר או איך זה יהיה.
מאיר שטרית: היום הוא לא פתור בהרבה מאד בתי ספר זה לא קיים והילדים לא יכולים לגלוש.
מאיר שטרית: כיצד הדבר הזה אמור להיפתר וליצור מערכת באמת פתוחה שתוכל לעבוד בכל מקום.
עופר רימון: לפני שאני אפתח את הדברים על תוכנית התקשוב, מינהל מדע וטכנולוגיה מרגיש מאד בנוח בוועדת המדע והטכנולוגיה.
עופר רימון: מינהל מדע וטכנולוגיה שואף להיות הבית של החינוך המדעי טכנולוגי בישראל, ולכן מרגיש פה מאד טוב.
עופר רימון: שר החינוך, מנכ"ל משרד החינוך, אני בטוח שתשמחו לשמוע ששמים דגש מאד חזק בקדנציה הנוכחית על הנושא של מדע וטכנולוגיה.
עופר רימון: והייתי אומר שהתקציבים התוספתיים לתקציב הדו שנתי – 2011-2012 מתקרבים למיליארד שקלים תוספתיים.
עופר רימון: לנושאים שדיברת עליהם - העניין שמאד מדאיג אותנו – שעות למדעים בחטיבות ביניים ומה שקרה שם.
עופר רימון: 12,500 שעות תוספתיות השנה בתוך המערכת, כדי להביא למצב שכל תלמיד במדינת ישראל ילמד את מספר השעות במדעים, אבל אני מציע להשאיר את זה לדיון נפרד, ואשמח להגיע לכאן ולהציג את המהלך ארוך הטווח שהתחלנו ללכת, כדי להביא גם לשיפור בהישגים במבחנים הבין לאומיים במדעים, ואנחנו נביא את השיפור הזה.
עופר רימון: וגם אשמח מאד להראות את הפעולות שנעשו.