GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
רון לבנטל: אני מוכן לתת פה סידרה של צילומים של תינוקות בני חודשיים ותינוקות בני שישה חודשים – זה בדרך כלל הזמן בין מתן הצו לבין הבדיקה במעבדה – שאנשים יזהו לי האם זה שייך לאותו תינוק.
רון לבנטל: אני גם רופא ילדים.
מאיר שטרית: צילום עדכני, כתוב.
רון לבנטל: בסדר.
רון לבנטל: אבל אני אומר: בבית המשפט יש צילום עדכני של בית המשפט.
רון לבנטל: במעבדה יש צילום עדכני של המעבדה.
רון לבנטל: - -
יהונתן קלינגר: לא, בית המשפט שולח צילום עדכני.
רון לבנטל: הזיהוי של האחד על סמך השני – הם לא דומים לחלוטין.
רון לבנטל: אני בודק אלפי תינוקות בשנה.
יהונתן קלינגר: - - - אז איך אפשר כן לטפל בזה?
רון לבנטל: אני חושב שכיוון משלוח התמונות – אם רוצים לשלוח תמונות – הוא לא מבית המשפט למעבדה, אלא להפך.
רון לבנטל: להפך.
טליה אגמון: או לא רק.
רון לבנטל: או לא רק.
יהונתן קלינגר: אבל אם אתה אומר שלוקח ארבעה חודשים לבדיקה - - -
רון לבנטל: לוקח לפעמים יותר, לפעמים פחות.
רון לבנטל: אבל אני אומר:
רון לבנטל: לגבי המשלוח - - -
מאיר שטרית: למה לוקח כל כך הרבה זמן?
רון לבנטל: לפעמים, עד שהם משיגים כסף.
רון לבנטל: עד שהסיוע המשפטי נותן להם כסף לבצע את הבדיקה.
רון לבנטל: לפעמים ויכוחים איפה תתבצע הבדיקה.
רון לבנטל: באופן פרקטי, זה מה שקורה.
נירה לאמעי-רכלבסקי: אפשר לעשות זיהוי ביומטרי לילד.
יהונתן קלינגר: אני לא פוסל, לצורך זה, לקחת טביעות אצבע של ילדים בשביל הבדיקה הזאת, ספציפית.
מיה פרוינד: היו מקרים, דרך אגב, שבית המשפט דרש טביעות אצבע, במקרים של עובדים זרים.
מיה פרוינד: לקחו טביעות אצבעות מהאמא ומהילד לזיהוי.
יהונתן קלינגר: אני לא חושב שצריך – אם זה לצורך בדיקה כזאת והכל מושמד אחר כך, זה עדיף.
מיה פרוינד: טכנית, לקחת טביעות אצבע, רק במכון לרפואה משפטית יודעים.
מיה פרוינד: במעבדות בבתי חולים אין ידע לקחת טביעות אצבע.
נירה לאמעי-רכלבסקי: לא, זה נאמר כחצי הלצה.
נירה לאמעי-רכלבסקי: אני מצטערת.
טליה אגמון: בקושי מגיל 16 פה הסכמנו שניקח ביומטרי, אז – אני חושבת שתמונה ביומטרית היא גם לא אמינה, בתינוקות.
מאיר שטרית: תמונה ביומטרית לא משתנה.
יהונתן קלינגר: הסבירו לנו אז שבילדים היא משתנה.
טליה אגמון: משתנה.
יהונתן קלינגר: בגלל הפרופורציות.
טליה אגמון: כי העצמות מתגבשות ואז כל המרחקים ביניהן משתנים.
אוהד בירק: אני ממכון גנטי סורוקה.
אוהד בירק: הבעיה שדנים בה, באמת, היא בעיית זיהוי הקטינים.
אוהד בירק: גם אם יהיה זיהוי ביומטרי הוא יקרה בעת הזיהוי הזה, והוא יכול להיות, אכן, מוטעה.
אוהד בירק: היות שחלק ניכר מהמקרים הם בעיות של הורות, או אבהות, אפשר אולי לחשוב על נוכחות שני ההורים בעת לקיחת הדגימה.
מאיר שטרית: אבל לפעמים אין לך שני הורים.
אוהד בירק: אני יודע.
אוהד בירק: ואז להשאיר פתח למקרה שלא.
אוהד בירק: אבל זה בעצם – כי המקרה הפלילי שאני יכול לחשוב עליו זה שאחד מההורים יביא ילד אחר.
מאיר שטרית: הרי מדובר פה בוויכוחים, שבהם מישהו לא מכיר בילד.
קריאה: יש מצב שהורה אחד לא מכיר בילד, בכלל.
רינה נשר: באופן כללי ההוראה היא שלוקחים את הדגימות מכולם, ביחד, באותו זמן.
אוהד בירק: כי המצב היחיד בעצם, שאנחנו דנים בו, הוא שמישהו מההורים הביא ילד אחר.
אוהד בירק: אחרת לא ינחת שם ילד אחר ללקיחת דגימה, נכון?
אוהד בירק: אז או שמחליטים שזה מצב לא סביר ועוזבים את הנושא הזה בנחת, או שאומרים שאלא אם כן - - -
מאיר שטרית: זה בהחלט סביר.
אוהד בירק: לא אפשרי ששני ההורים יהיו נוכחים והם יודעים שנלקח – הם מזהים את הילד.
רון לבנטל: אני רוצה להגיד שסעיף 3 פותר 99% מהבעיות.
נירה לאמעי-רכלבסקי: אני רוצה לוודא שאנחנו כותבים כאן בנפרד את הסעיף לגבי הוראות זיהוי מיוחדות על ידי בית משפט למקרה שיש איזושהי בעיה עם תעודה מזהה.
רינה נשר: כאשר אין תעודה ולא ניתן להשיג כזאת.
מאיר שטרית: כאשר אין אפשרות.
טליה אגמון: לא היתה לנבדק אפשרות להמציא תעודה מזהה, או שהתעודה המזהה שלו אינה בתוקף – משהו כזה – רשאי בית המשפט לקבוע כל שראה לנכון - - -
יהונתן קלינגר: לאופן זיהוי הנבדקים.
מאיר שטרית: רשאי בית המשפט לקבוע את אופן זיהוי הנבדקים.
מאיר שטרית: זהו.
טליה אגמון: - - - לזהות שלא באמצעות תעודה מזהה, ובלבד שבכל מקרה יהיה תצלום עדכני.
נירה לאמעי-רכלבסקי: האם הקטע של התצלום מפריע לכם?
מאיר שטרית: כן, כן.
מאיר שטרית: שיהיה תצלום.
טליה אגמון: רק בקטע של ילדים יש חשיבות, אולי גם להחזיר תמונה לבית המשפט, של הילד שצולם, כי הקטע של החזרה לבית משפט הוא בדרך כלל יותר מהיר מאשר ההגעה למעבדה.
נירה לאמעי-רכלבסקי: הילד יצולם גם במעבדה כשהוא יגיע לשם?
טליה אגמון: תכף נגיע ונראה, אבל זאת אפשרות.
רינה נשר: אני רוצה להגיד שבעבר כך זה נעשה.
נירה לאמעי-רכלבסקי: עכשיו, לגבי החתימה בבית משפט - - -
מאיר שטרית: רגע, אתם קופצים.
מאיר שטרית: עוברים אחד אחד.
מאיר שטרית: אנחנו בסעיף (ג).
נירה לאמעי-רכלבסקי: לא, עדיין ב-(ב).
נירה לאמעי-רכלבסקי: כתוב כאן: חתימת בית משפט.
נירה לאמעי-רכלבסקי: החתימה תהיה על התעודות המזהות ועל הצילומים?
מאיר שטרית: על התצלומים, כתוב.
פרץ סגל: על התעודות המזהות לא.
פרץ סגל: על התצלומים.
מאיר שטרית: כתוב פה: התצלומים.
מאיר שטרית: על התצלומים.
נירה לאמעי-רכלבסקי: חתימת בית משפט הכוונה: החותמת של השופט.
רינה נשר: השופט ממש חותם על התצלום כשהוא מזהה את הבן אדם.
מאיר שטרית: על התצלום.
מאיר שטרית: הוא רואה את הבן אדם, הוא רואה תמונה שלו וחותם עליה.
נירה לאמעי-רכלבסקי: אוקי, אז זה על התצלום.
מאיר שטרית: זה ברור מאליו.
רון לבנטל: המשלוח של התעודות המזהות למעבדה הוא די מיותר.
רון לבנטל: אנשים לא יעשו בדיקה של קשר משפחתי סתם.
רון לבנטל: אין להם סיבה.
מאיר שטרית: יש להם סיבה.
רון לבנטל: לא, הם לא יעשו את זה סתם.
מאיר שטרית: כשמישהו אומרת: אתה האבא, ואתה לא רוצה להיות האבא, אתה מביא ילד אחר.
רון לבנטל: לא, יש להם אינטרס.
רון לבנטל: וגם, אין שום משמעות לבדיקה אלא לאחר שהיא חוזרת לבית המשפט והשופט יאשר אותה.
רון לבנטל: לכן, המשלוח של הצווים מהכיוון של בית המשפט למעבדה הוא די מיותר.
מאיר שטרית: לא, רגע.
מאיר שטרית: הרי מה זה בא לעשות?
מאיר שטרית: זה בא למנוע רמאויות.
רון לבנטל: מעולם לא נתקלתי - אנשים נכנסים - - -
מאיר שטרית: רגע, רגע.
מאיר שטרית: לא נתקלת במצב כזה כי - - -
רון לבנטל: 30 שנה במעבדה אצלנו מבצעים בדיקות של קשרי משפחה, מעולם – אנחנו לא מודעים ל"זייפו צו".
רון לבנטל: אין שום צו.
מאיר שטרית: לא צריך לזייף צו.
מאיר שטרית: אני רוצה להבין איך עושים את הרמאות.
מאיר שטרית: להסביר מה יכול לקרות בעצם.
קריאה: לא, זייפו את האדם.
רון לבנטל: זייפו את האדם, מזה אני חושש.
רון לבנטל: לכן יש את סעיף (3) שפותר 99% מהבעיות.
מאיר שטרית: אבל הדרך היחידה כדי לוודא שאותו אדם באמת בא לבדיקה, אם יש לך – צילמת אותו כשהוא בא לבית משפט, ויש צילום שלו והאיש מגיע עם צילום עם חותמת של השופט, איכשהו יש לך איזו אינדיקציה.
מאיר שטרית: לא מאה אחוז, כמו שאתה אומר, הילד יכול להשתנות, אבל יש לך אינדיקציה כלשהי, שהוא היה בבית משפט, שהתעודה שלו.
רינה נשר: אם באמת נוסיף את הצד השני, שהתצלומים יישלחו חזרה לבית המשפט, בית המשפט - - -
רון לבנטל: זה הדבר החשוב.
רינה נשר: לא, אני אומרת: זה פה "דאבל-צ'קינג".
רינה נשר: אתה שולח את זה חזרה לבית המשפט, ואז בית משפט בודק שבאמת בדקת את אותו בן אדם שהיה גם בפניו.
נירה לאמעי-רכלבסקי: לא רק זה – בבית משפט צריך איזשהו רישום מרכזי שהוא שלח אדם לבדיקה.
נירה לאמעי-רכלבסקי: מזכירות בית המשפט היא יחידה קריטית, היא שולחת אנשים לבתי סוהר, אף אחד לא זז בלי הרישום של מזכירות בית משפט.
נירה לאמעי-רכלבסקי: יש לזה חשיבות מאד מאד גדולה.
נירה לאמעי-רכלבסקי: אין שום סיבה שלא - - -
מיה פרוינד: אז למה תעודת זהות לא מספקת?
מיה פרוינד: זה נראה לי משהו שבתי המשפט לא יעמדו בו.
נירה לאמעי-רכלבסקי: לא, תאמיני לי, שיש להם יום יום צווים פליליים.
מיה פרוינד: אבל אם כן, הם לא יחתמו על התצלום ולא יצרפו את התצלום.
נירה לאמעי-רכלבסקי: ודאי שכן.
נירה לאמעי-רכלבסקי: את יודעת מה זה לשלוח צו מעצר דרך מזכירות בית משפט?
נירה לאמעי-רכלבסקי: זה משהו מורכב כמעט באותה מידה.
פרץ סגל: זה ייצור בלגן בבית משפט.
נירה לאמעי-רכלבסקי: זה לא בלגן.
אוהד בירק: - - מביאים תצלום ובית המשפט חותם על התצלום.
אוהד בירק: זה הכל.
מאיר שטרית: איפה כתוב מזכירות בית משפט?
קריאה: הכל נשלח למעבדה.
מאיר שטרית: זה משהו שלא קראנו.
מאיר שטרית: סעיף ב גמרנו, רבותיי.
מאיר שטרית: הוספנו תיקון לעניין הזה, שכתוב שבמקרה שבו אין תעודת זהות בית המשפט רשאי לקבוע את התנאים לגבי אופן הזיהוי ועל פי שיקול דעתו.
מאיר שטרית: (ג).
רינה נשר: אין תעודה ולא ניתן באופן סביר להשיג תעודה.
פרץ סגל: (ג) הצדדים יודיעו למזכירות בית המשפט את פרטי המעבדה בה בחרו לבצע את הבדיקה, והמזכירות תשלח למעבדה האמורה את הצו המקורי וכל מצורפיו בדואר רשום עם אישור מסירה.
רון לבנטל: אני אסביר מה לא בסדר.
רון לבנטל: אנשים משנים מעבדה.
רון לבנטל: מחליטים על מעבדה, ואחרי זה משנים.
רון לבנטל: למה?
רון לבנטל: כי הם מקבלים תור יותר מוקדם, כי המחיר יותר זול.
מאיר שטרית: אז שיודיעו במזכירות בית המשפט ויתחילו את התהליך מחדש.
רון לבנטל: הם שלחו אלי ואז אני אעביר לרמב"ם?
מאיר שטרית: אדם שלח למעבדה?
רון לבנטל: שלח למעבדה שלי.
רון לבנטל: בסדר?
מאיר שטרית: אוקי, גמרנו.
רון לבנטל: רגע.
רון לבנטל: הוא אחרי זה משנה את - - -
מאיר שטרית: רגע, סליחה.
מאיר שטרית: מה זה אחרי זה משנה?
מאיר שטרית: למה שישנה?
רון לבנטל: הוא משנה.
מאיר שטרית: אתם אומרים לו: לא ניתן לך לשנות.
מאיר שטרית: מה יעשה?
מאיר שטרית: לא ישנה.
מיה פרוינד: היו מקרים – סליחה.
מיה פרוינד: היו מקרים מסיבות כלשהן, שהיה צריך לשנות אז ביקשנו צו בית משפט, ומהר מאד קיבלנו צו חדש, שמורה על מעבדה אחרת.
רון לבנטל: לא, אבל בצו מופיעות תמיד ארבע אפשרויות.
מיה פרוינד: לא, לא תמיד.
רון לבנטל: כמעט תמיד.
טליה אגמון: אתם ייצור קצת יוצא דופן.
טליה אגמון: אז לא כל מה שחל עליכם חל גם - - -
מיה פרוינד: לא, כי אני רואה לפעמים ארבע ואני רואה לפעמים - - -
מאיר שטרית: מי זה "אתם"?
מיה פרוינד: המכון לרפואה משפטית, שעושה בדיקות מסוג מאד ספציפי.
מאיר שטרית: נפטרים.
טלי אלבז: אצלכם זה באמת הרבה יותר מהר.
מיה פרוינד: כן, והמעבדות האחרות – ויש בתי משפט שכן מורים, ספציפית, לאיזה מעבדה ללכת.
מיה פרוינד: בדרך כלל לפי מה שהצדדים ביקשו.
נירה לאמעי-רכלבסקי: מי אומר להם איזה מעבדות?
נירה לאמעי-רכלבסקי: איפה הם יכולים?
מאיר שטרית: איך הם מחליטים?
יהונתן קלינגר: מה קורה אם אין הסכמה?
עמנואל גזית: יש פרסום באינטרנט.
קריאה: הם פותחים את האינטרנט ורואים לאן אפשר ללכת.
מאיר שטרית: הם החליטו – נגמר העניין.
מאיר שטרית: לא צריך לתת להם לשנות.
מאיר שטרית: למה שישנו?
מאיר שטרית: מה זה הבלגן הזה?
מאיר שטרית: כל אחד קופץ שמאלה, ימינה.
יהונתן קלינגר: מה קורה כשאין הסכמה על מעבדה בין ההורים?
מאיר שטרית: צריך להפסיק את הפתחים האלה.
מאיר שטרית: אני לא מכיר דבר כזה בעולם.
מאיר שטרית: אדם כותב, חותם מסמך – שלום על ישראל.
מאיר שטרית: נגמר.
מאיר שטרית: אתה רוצה – אלה התנאים.
יהונתן קלינגר: כשאנחנו מדברים על צו בתביעה, הרבה פעמים אין הסכמה על איזו מעבדה.
יהונתן קלינגר: מה עושים אז?
פרץ סגל: אז ילכו לבית משפט ובית המשפט יקבע.
יהונתן קלינגר: אז המילה "בחרו" היא לא נכונה.
פרץ סגל: בדרך כלל נותנים להם את האופציה.
פרץ סגל: אם הם לא מצליחים, אז אותו צד שביקש את הבדיקה, יבקש - - -
רינה נשר: אפשר: "את אותה המעבדה בה תבוצע הבדיקה".
נירה לאמעי-רכלבסקי: מי נותן להם את האופציה?
טליה אגמון: בית המשפט.
נירה לאמעי-רכלבסקי: ובית המשפט אומר להם איזה מעבדות יש ו-אתם יכולים לבחור?
רינה נשר: אז אפשר: "את פרטי המעבדה בה תבוצע הבדיקה", ואז, אם יש בחירה הוא יקבל את זה.
רינה נשר: ואם לא - - -
מאיר שטרית: "הצדדים יודיעו למזכירות בית המשפט את פרטי המעבדה בה בחרו לבצע את הבדיקה".
מאיר שטרית: צריך לכתוב פה: "במידה שאין הסכמה ביניהם, בית המשפט יקבע".
מאיר שטרית: תוסיפו פה: "במידה שהצדדים לא מגיעים להסכמה ביניהם, בית המשפט יקבע".
מאיר שטרית: בסדר?
מאיר שטרית: אם אין הסכמה בית המשפט יקבע, נגמר העניין.
מאיר שטרית: תוסיפי פה את הדבר הזה.
מאיר שטרית: יכול להיות מצב שאין הסכמה בין הצדדים – זו הערה נכונה.
נירה לאמעי-רכלבסקי: לא, אבל את זה בית המשפט צריך לקבוע עוד קודם, לפני שהם באים למזכירות.
נירה לאמעי-רכלבסקי: הם באים למזכירות כבר עם הצו.
יהונתן קלינגר: צריך שבצו תהיה כבר המעבדה.
מאיר שטרית: הצדדים יודיעו למזכירות.
יהונתן קלינגר: לא, צריך שבצו תופיע המעבדה.
נירה לאמעי-רכלבסקי: בצו כבר צריכה להופיע המעבדה.
נירה לאמעי-רכלבסקי: הרי המזכירה לא מדברת עם הצדדים לפני שהם גמרו אצל השופט.
נירה לאמעי-רכלבסקי: הם גמרו אצל השופט, הם באים עם הצו - - -
מאיר שטרית: "בית המשפט יפרט בצו הבדיקה" – רגע, סליחה – "את שמות הנבדקים, מספרי התעודות המזהות שלהם" ואני מציע להוסיף פה: "ואת המעבדה שבה תיערך הבדיקה".
טליה אגמון: לא, אנחנו היינו בנוסח - - -
מאיר שטרית: שישאל אותם איזו מעבדה הם רוצים.
מאיר שטרית: לא יחליטו – הוא יחליט.
טליה אגמון: לא, לפעמים יכול להיות שהם ילכו, הם ידונו, הם יעשו סקר שוק ו- את הצו הוא כבר נתן, ואז הם יכולים, באמת, רק להודיע למזכירות והמזכירות תשלח.
קריאה: אז שהעדיפות תהיה שבית המשפט ירשום.
מאיר שטרית: למה לשגע את בתי המשפט?
טליה אגמון: ההפך יותר טוב, לדעתי, כי זה הרוב.
יהונתן קלינגר: אבל אז יש מצב שבית משפט, יכול להיות שנותן צו, והוא לא בטוח שהצו הזה בכלל יתקיים.
יהונתן קלינגר: כי הוא נתן צו ו - - -.
טליה אגמון: הצו של בית המשפט הוא רשות לעשות את הבדיקה, ברוב המקרים.
טליה אגמון: הוא לא חובה, הוא רשות לעשות את הבדיקה.
טליה אגמון: ואם הצדדים בסוף מחליטים לא להיבדק, אז הם לא ייבדקו.
יהונתן קלינגר: כיוון שללא צו אי אפשר לקיים את הבדיקה הזו, אז ראוי שהצו יהיה לא רק פרסונלי, אלא גם מופנה למעבדה ספציפית, שלא יהיה מצב שבו מעבדה x מחזירה תוצאות לבית משפט, או שמישהו זייף תוצאות של מעבדה x והחזיר אותן.
יהונתן קלינגר: אם יש לי מעבדה ספציפית ואני יודע לאן אני מפנה את זה, אני יכול לייצר ודאות.
יהונתן קלינגר: ואם ההורים לא יודעים איזו מעבדה, שילכו ויעשו סקר.
נירה לאמעי-רכלבסקי: לא רק זה.
נירה לאמעי-רכלבסקי: יהיו הרבה מקרים שצד אחד לא ממש רוצה לעשות את הבדיקה.
נירה לאמעי-רכלבסקי: הוא מבחינתו יכול למשוך את הצד השני: בוא נלך לשם, ולא לשם ולא לשם.
טליה אגמון: אז הצד השני ילך לבית המשפט.
יהונתן קלינגר: אז יגיש עוד בקשה, ישלם לעורכי דין, ירוץ עוד ויסבך את זה.
נירה לאמעי-רכלבסקי: אני חושבת שמאחר שיש חמש מעבדות, בית משפט יכול לקבוע בצו - -
רון לבנטל: אני לא חושב.
נירה לאמעי-רכלבסקי: אם יש הסכמה בתוך אולם בית המשפט על המעבדה - - -
מאיר שטרית: מעבדות רוצות תחרות.
רון לבנטל: נכון.
רון לבנטל: תחרות היא תמיד דבר חיובי.
מאיר שטרית: אני מציע – אני אתקן את הניסוח.
מאיר שטרית: "(ב) בית המשפט יפרט בצו הבדיקה את שמות הנבדקים, מספרי התעודות המזהות שלהם ואת המעבדה שבה תיערך הבדיקה, על פי בחירת הצדדים.
מאיר שטרית: היה ולא בחרו הצדדים – בית המשפט יקבע".
מאיר שטרית: תוסיפו את כל זה, נגמר העניין.
מאיר שטרית: תסגרו את כל האופציות.
מאיר שטרית: באין הסכמה בין הצדדים, בית המשפט יקבע.
מאיר שטרית: ואז אין תחרות, בית המשפט יקבע מה שהוא רוצה, בטח באזור המגורים של האיש.
מאיר שטרית: זה סוגר את העניין.
מאיר שטרית: "(ג) הצדדים יודיעו למזכירות בית המשפט את פרטי המעבדה - - -" – אז פה הוא לא צריך את זה, אם כן.
מאיר שטרית: "המזכירות תשלח למעבדה האמורה את הצו המקורי - - -".
מאיר שטרית: צריך למחוק את החלק הראשון.
קריאה: החלק הראשון צריך למחוק.
מאיר שטרית: סעיף (ג) "הצדדים יודיעו - - -" – צריך למחוק, הסעיף יתחיל: "המזכירות תשלח למעבדה האמורה את הצו המקורי וכל מצורפיו בדואר רשום עם אישור מסירה".
יהונתן קלינגר: למה דואר רשום?
מאיר שטרית: שיהיה דואר רשום.
יהונתן קלינגר: למה לא משהו יותר חזק?
מאיר שטרית: דואר רשום זה מספיק חזק.
יהונתן קלינגר: יש פה מידע - - -
מאיר שטרית: זה רשום.
מאיר שטרית: שמה אין שום מידע.
מאיר שטרית: הצו הוא לא מידע.
מאיר שטרית: הצו הוא רק בדיקה.
יהונתן קלינגר: הצו מכיל מידע.
מאיר שטרית: הוא לא מכיל שום מידע.
יהונתן קלינגר: הוא מכיל את העובדה - -
מאיר שטרית: אז הולכים לבדוק.
יהונתן קלינגר: שבין אדם x לאדם y יש סכסוך.
מאיר שטרית: אז מותר, אז מה?
מאיר שטרית: זה מידע לא חסוי.
מאיר שטרית: בבית משפט, כשמישהו יכול להאזין לדיון, ישמע את זה.
יהונתן קלינגר: לא, בית משפט לענייני משפחה זה דלתיים סגורות.
מאיר שטרית: באמת, תמיד?
יהונתן קלינגר: כן.
טליה אגמון: כן, בטח.
מאיר שטרית: לא, בעניין של הורות.
יהונתן קלינגר: כן, בטח.
טליה אגמון: תמיד.
רון לבנטל: רגע, יש לי שאלה.
רון לבנטל: הצדדים צריכים לעשות "שופינג אראונד" לפני שהם מגיעים לבצע את הצו?
רון לבנטל: לפני שהם מגיעים לבית המשפט?
מאיר שטרית: שיבדקו מראש.
מאיר שטרית: החוק ברור להם – שיבדקו.
מאיר שטרית: מי שהולך להוציא צו הורה יקרא את החוק הזה, יבדוק את הפרטים, שיעשה מראש שיווק.
מאיר שטרית: (ג) – אמרנו, סיכמנו לגבי (ג).
מאיר שטרית: הדגימות.
מאיר שטרית: הגענו ל-3.
טליה אגמון: "(א) הדגימות יינטלו מכל הנבדקים יחד, באותה מעבדה ובאותו מועד, אלא אם כן הורה בית המשפט אחרת, כאמור בתקנת משנה (ב) או בתקנות 4, 5 או 6." שזו בדיקה – נטילת הדגימה – במוסד רפואי אחר, או בחוץ לארץ, או במקום אחר – אלה האלטרנטיבות.
מאיר שטרית: יש הערות ל-(א) למישהו?
מאיר שטרית: (ב).
טליה אגמון: (ב) "על אף האמור בתקנת משנה (א), רשאי בית המשפט להורות על נטילת דגימה מנבדק במוסד רפואי אחר, אם ראה שנבדק אינו יכול להגיע למעבדה בשל מצבו הרפואי, או כאשר הנבדק הוא עובר - - -" – שזה, בעצם, נלקחת הדגימה במהלך בדיקת מי שפיר שנעשית לא במעבדה הגנטית, אלא בחדר שמיועד לדברים האלה.
טליה אגמון: "לא היתה אפשרות לנטילת הדגימה במוסד רפואי, ייתן בית המשפט בצו הבדיקה הוראות בדבר מקום נטילת הדגימה, אופן נטילתה, ובדבר דרך זיהוי הנבדקים והעברת הדגימה והמידע אודות הזיהוי למעבדה.
נירה לאמעי-רכלבסקי: אני לא מבינה את זה.
נירה לאמעי-רכלבסקי: איך אפשר שהוא - - -
מאיר שטרית: זאת אומרת, זה קורה כאשר יש ויכוח על העובר, עוד לפני שהוא נולד?
מאיר שטרית: אז מרשים לבית משפט לקחת דגימה מעובר?
טליה אגמון: יש הוראה והתייחסות לזה שאם היא עושה במילא מי שפיר, אז אפשר לקחת קצת.
יהונתן קלינגר: מה קורה כשיש בעל מכה?
יהונתן קלינגר: ואנחנו לא יכולים לאפשר הגנה פה.
טליה אגמון: יש לבית המשפט שיקול דעת, הוא לא חייב לאשר.
יהונתן קלינגר: לא לפי הסעיף הזה.
נועה ברודסקי-לוי: לא, לפי הסעיף הזה שיקול הדעת מצומצם רק - - -
יהונתן קלינגר: ל- שהוא לא יכול להימצא בגלל מצבו הרפואי.
נועה ברודסקי-לוי: או מצב שלא רוצים שהקטין יפגוש את אחד ההורים, או משהו כזה.
יהונתן קלינגר: או לשם הגנה על אחד הנבדקים.
מאיר שטרית: יכולים לחייב את האישה לעשות בדיקת מי שפיר בשביל לקחת דגימה?
טליה אגמון: לא, לא.
מאיר שטרית: ואם היא לא רוצה?
טליה אגמון: לא מחייבים.
רינה נשר: אם היא צעירה, היא לא חייבת לעשות את זה.
מאיר שטרית: שהיא לא חייבת?
רינה נשר: בחוק העיקרי יש הוראות באיזה מקרים אפשר לבצע בדיקה גנטית בעובר.
מאיר שטרית: מתי אפשר לבצע בדיקה גנטית בעובר?
טליה אגמון: כתוב ככה: "לא יורה בית משפט על עריכת בדיקה בחסוי שהוא עובר, אלא לאחר ששקל את הצורך בעריכת הבדיקה עוד בתקופת ההיריון, והאישה הנושאת את העובר נתנה הסכמה מדעת לעריכת הבדיקה לאחר שהוסברו לה הסיכונים שבעריכת הבדיקה, לה ולעובר.
טליה אגמון: לא נתנה האישה, כאמור, הסכמתה להיבדק, לא יחולו הוראות סעיף 28ח(ב)- - -" – שזה ההוראות - - -
נירה לאמעי-רכלבסקי: לא יסיקו נגדה מסקנות.
נירה לאמעי-רכלבסקי: לי יש שאלה.
נירה לאמעי-רכלבסקי: אתם אומרים להוסיף – אדם שלא יכול להגיע בשל מצבו הרפואי, או כאשר עובר - - -
טליה אגמון: או כשיש סכנה.
יהונתן קלינגר: או כשיש סכנה לנבדק, לקטין, לעובר.
מאיר שטרית: אנחנו, אגב, דנו בעניין הזה בזמנו בהכנה של החוק הגנטי, דנו בעניין הזה של בדיקה מעובר הרבה מאד זמן.
מאיר שטרית: גם מבחינה אתית כל המומחים לאתיקה - -
יהונתן קלינגר: הוא לא יכול להגיע בזמן אחר.
יהונתן קלינגר: רק באותו מועד.
מאיר שטרית: והמסקנה היתה שלא צריך לתת בשום פנים ואופן אפשרות לעשות בדיקה של עובר.
מאיר שטרית: בשום פנים ואופן.
מאיר שטרית: זו היתה המסקנה שאחד הדברים, לדעתי, אם אני זוכר נכון את הדיונים אז בוועדה – איש לא הסכים בכלל שתינתן אפשרות לעשות בדיקה לעובר.
מאיר שטרית: מה שקורה פה – אם אישה רוצה להוכיח את הבעלות של בעלה, נגיד, או מי שאבי הילד - -
יהונתן קלינגר: ככה זה שכשמחוקקים חוק ואחרי זה עושים הרחבת שימושים.
מאיר שטרית: היא מרצון תסכים לעשות בדיקה, כי אחרת לא יבדקו את זה, ואז מסכנים גם את חייו של העובר.
מאיר שטרית: כי יש סיכון מסוים בבדיקת מי שפיר.
טליה אגמון: זה נדון בוועדה.
מאיר שטרית: אני מצטער ש- בתקופה זו לא הייתי פעיל בכנסת, ואני מצטער מאד.
נירה לאמעי-רכלבסקי: אנחנו ראינו מקודם שההגדרה של מוסד רפואי היא מאד מאד רחבה.
נירה לאמעי-רכלבסקי: זה פחות או יותר כל מקום שכתוב עליו "מרפאה".
נירה לאמעי-רכלבסקי: למה אנחנו צריכים להרחיב למצבים שאי אפשר ליטול דגימה במוסד רפואי?
נירה לאמעי-רכלבסקי: זאת אומרת, לפי מה שאני רואה בחוק, מוסד רפואי זה כל בית הבראה, כל מרפאה.
טליה אגמון: מקום אחר יהיה בעיקר - - -
יהונתן קלינגר: אז אולי – אי אפשר להוציא צו על איזשהו אזור במחסום ארז ולהגדיר אותו כ"מוסד רפואי?
יהונתן קלינגר: "
טליה אגמון: מאחר וזה לא מתקן - - -
יהונתן קלינגר: במדינת ישראל - - - אבל משרד הבריאות יתכבד, ישלם כמה שקלים לחודש, ישכור ארבעה מטרים מרובעים.
טליה אגמון: אל"ף, לא משרד הבריאות עושה את זה.
טליה אגמון: אם משרד הפנים רוצה להקים מרפאה - - -
רינה נשר: אבל כתוב לך שזה במקום שאין אפשרות.
רינה נשר: זה לא סתם ככה.
יהונתן קלינגר: אבל אם זה משהו שנעשה כבשגרה?
מאיר שטרית: חברים, אני לא פותח את זה.
מאיר שטרית: בית המשפט יקבע.
מאיר שטרית: אם הוא מחליט שהוא רוצה לעשות בדיקות, ייתן אישור, נגמר.
מאיר שטרית: לא פותח את זה.
מיה פרוינד: רגע, אני רוצה לחזור, ברשותכם, לעניין הזה של משלוח בדואר רשום.
מיה פרוינד: הפרקטיקה שאני מכירה זה משלוח בפקס ומשלוח בדואר רגיל.
מיה פרוינד: האם, אם אני היום אקבל בפקס, אסור לי להתייחס לזה?
מיה פרוינד: אני צריכה לחכות למכתב רשום?
קריאה: נראה לי הגיוני.
מיה פרוינד: כי זה לא קורה.
מיה פרוינד: רק שתדעו, שזה לא קורה.
יהונתן קלינגר: דואר רשום או שליח, כי בפקס ובדואר רגיל יש בעיות של אבטחה.
יהונתן קלינגר: יש פה סוגיות רגישות מאד.
קריאה: את מקבלת בפקס מבית משפט?
מיה פרוינד: כמובן.
רון לבנטל: כן, איזו שאלה.
מאיר שטרית: זה מת.
מאיר שטרית: הם מתעסקים רק במתים.
מיה פרוינד: אני מדברת בנפטרים.
פרץ סגל: נפטרים זה משהו אחר.
מיה פרוינד: זה בכלל לא משנה.
מיה פרוינד: אני בודקת אישה וילד.
מיה פרוינד: מה זה חשוב?
מאיר שטרית: אפשר לפתור את זה.
יהונתן קלינגר: אז אפשר להמציא עם שליח.
מאיר שטרית: אפשר לפטור את המכון לרפואה משפטית מהעניין.
מיה פרוינד: לא, לא.
מיה פרוינד: תודה.
מיה פרוינד: זו הכנסה.
מאיר שטרית: אבל אפשר לכתוב: דואר רשום או שליח.
מאיר שטרית: זה יכול לפתור את הבעיה, כי שליח זה יותר חזק מדואר רשום.
נירה לאמעי-רכלבסקי: או במסירה ביד.
טליה אגמון: - - - את הצו המקורי.
יהונתן קלינגר: אבל זה בתי משפט שולחים.
מאיר שטרית: אז זה שליח.
טליה אגמון: עכשיו הם יהיו חייבים, הם יעשו את זה.
מאיר שטרית: כן, אבל דואר רשום – סליחה.
מאיר שטרית: היא צודקת בהערה שלה.
מאיר שטרית: במקרים של רפואה משפטית אין להם את הזמן לחכות לדואר רשום.
מיה פרוינד: למה?
מיה פרוינד: זה אותו דבר.
מאיר שטרית: אני יודע?
מאיר שטרית: הם רוצים לקבור את המת, ואתם רוצים לעשות בדיקה צ'יק-צ'ק.
מיה פרוינד: לא, מדובר על משהו ששוכב כבר כמה שנים אצלנו.
מיה פרוינד: לא דחוף כלום.
מאיר שטרית: לא דחוף?
מיה פרוינד: אני שואלת אם מותר לי לבצע את הצו, להתייחס לצו, בלי שהוא הגיע בדואר רשום.
מאיר שטרית: סליחה, אני רוצה להבין: איך אתם בכלל מגיעים לעניין של בדיקת אבהות?
מיה פרוינד: אנחנו עושים בדיקת אבהות ביום יום.
מיה פרוינד: אל"ף, כל העבודה שלנו היא קשרי משפחה, מהתחלה עד הסוף.
מיה פרוינד: כל העבודה שלנו.
מיה פרוינד: אבל, למשל: אדם עבר נתיחה - - -
מאיר שטרית: אנחנו מדברים על המכון הפתולוגי.
מיה פרוינד: באבו-כביר.
מיה פרוינד: כן.
מיה פרוינד: אדם עבר נתיחה - - -
מאיר שטרית: למה שמישהו יבוא לעשות בדיקה במכון הפתולוגי?
מיה פרוינד: אז אני אסביר: אדם עבר נתיחה, ודגימה שלו נשמרת כדרך קבע, אצלנו.
מיה פרוינד: לשנים רבות.
מיה פרוינד: כעבור שנה צצה אישה, ואומרת: נולד לי ילד ממנו.
מאיר שטרית: שלו.
מיה פרוינד: שלו.
מיה פרוינד: אז אנחנו עושים את הבדיקה.
מאיר שטרית: אהה.
מאיר שטרית: אלה המקרים שבהם את עושים את הבדיקה.
מיה פרוינד: רבים מאד.
מאיר שטרית: התפלאתי: מי בא למכון לעשות?
מיה פרוינד: בשמחה רבה.
מיה פרוינד: נעים אצלנו.
קריאה: שקט.
מאיר שטרית: אגב, הייתי אצלכם הרבה פעמים, גם בניתוחים, עם קבוצות של חיילים.
מיה פרוינד: כבר לא.
מיה פרוינד: זה כבר איננו.
מאיר שטרית: לצערי.
מאיר שטרית: אני חושב שזה רע.
מיה פרוינד: נכון.
מאיר שטרית: אני הייתי בעד זה מאד מאד.
מאיר שטרית: אמנם, בכל אירוע כזה היו מתעלפים כמה חיילים – כל הקרביים היו נופלים על הרצפה.
מאיר שטרית: חלק מהם – אבל לדעתי זה היה קריטי – אני חושב, כמי שהיה מפקד ענף חובשים קרביים, מפקד ענף קצינים בחיל רפואה – למידע של החובש.
מאיר שטרית: החובש הפשוט.
מאיר שטרית: מה נראה, איך נראים האיברים.
מיה פרוינד: המגע.
מיה פרוינד: איך עושים פיום קנה כל הדברים האלה.
מאיר שטרית: גם איך נראים האיברים של הפצוע, מבחינתו, זו הצלת חיים.
מאיר שטרית: כי אם אדם לא נתקל אף פעם בזה, והוא מגיע להציל מישהו שנפצע, הוא בכלל לא יידע למה לגשת.
מאיר שטרית: כמה שאתה מראה לו מפות וכן הלאה, זה לא אותו דבר.
ליאורה רזניק: גם הרופאים הצבאיים וגם החובשים, עכשיו, פעם ראשונה שהם יכולים לעשות את זה, כאילו, "על חי", זה בעצם כשזה קורה.
מאיר שטרית: אז זה בדיוק העניין.
מאיר שטרית: אני חושב שזאת היתה טעות של צה"ל שביטל את זה.
מאיר שטרית: לדעתי זה היה מאד חשוב, וחיוני, לדעתי, לחובשים, כן לראות ניתוח פתולוגי, כי זה משפיע מאד על תפיסת עולמם ועל ראיית העולם, וגם כשמטפלים בפצוע – אני יודע מניסיון אישי, במלחמת יום כיפור – מטפלים בפצוע, אז יודעים במה מטפלים.
מאיר שטרית: כשלא רואים מה זה, אז גם לא יודעים לאן לגשת ואיך לגשת.
מאיר שטרית: לא יודעים בדיוק איך הדברים נראים.
מאיר שטרית: ככה, יש מושג אמיתי יותר, שמשאיר, אגב, רושם חזק מאד על החובשים.
מאיר שטרית: אני לא זוכר חובש שגמר קורס חובשים, שהיה שם, שלא זוכר בצורה ממש – לפעמים טראומטית.
מאיר שטרית: אבל אלה שמתעניינים ממש ברפואה – שלא זוכר היטב את הביקור הזה.
מאיר שטרית: וחבל שביטלו.
מאיר שטרית: לכן אני מציע לפתור את הבעיה של המכון הפתולוגי.
מאיר שטרית: אם כן, אין בעיה.
מאיר שטרית: זה לא דחוף – יישאר רשום.
רון לבנטל: אני רוצה הערה קטנה לגבי העניין של הדואר הרשום ששולחים אלינו.
רון לבנטל: כיום אנשים באים עם צווים בעצמם למעבדה.
רון לבנטל: עכשיו, אני לא חושש מזיוף.
רון לבנטל: אין שום טעם בזיוף, משום שאני שולח את התוצאה לבית המשפט.
רון לבנטל: אדם לא יזייף.
רון לבנטל: כמו שאמרתי, אנחנו לא מודעים לאף מקרה של זיוף הצו.
רון לבנטל: לכן, המשלוח בדואר רשום אלינו, עם אישור מסירה – מיותר לחלוטין.
מאיר שטרית: מצד שני, אני חושב שמבחינת בית המשפט אם המשלוח של צווים לא נעשה בדואר רשום - - -
נירה לאמעי-רכלבסקי: כל הצווים בדואר רשום.
מאיר שטרית: הולך לאיבוד – לא קיבלנו.
נירה לאמעי-רכלבסקי: אפשר להוסיף: או במסירה ביד.
רון לבנטל: לא, אנשים באים.
רון לבנטל: אני שולח את התשובה לבית המשפט.
רון לבנטל: בית המשפט רואה את זה.
מאיר שטרית: נכון, אבל איך אתה מקבל היום את הצו?
רון לבנטל: כולם, כל אנשי המעבדות פה, מסכימים עם זה.
מאיר שטרית: אבל איך אתה מקבל היום את הצו?
ליאורה רזניק: זה בכלל לא מגיע מבית המשפט.
ליאורה רזניק: זה מגיע בדרך כלל מהצד המעוניין.
ליאורה רזניק: הצד שמעוניין לבצע את הצו הוא שולח את הצו.
ליאורה רזניק: זה לא מגיע אלינו, אפילו, מבית המשפט.
מאיר שטרית: פה כתוב שמזכירות בית המשפט שולחת את הצו.
רון לבנטל: מיותר לגמרי.
קריאות: מקבלים את זה כפול.
ליאורה רזניק: אנחנו, מבית המשפט, נדיר שמקבלים.