GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<ירון בן גרא: הכוונה היא, היות ויש הרבה מטופלים שאין להם היתרים, ונורא זקוקים – אדם יכול להיות חולה מהיום למחר, מהרגע להרגע.
<ירון בן גרא: הבקשה עצמה אורכת זמן רב.
<ירון בן גרא: הרעיון הוא שאנשים שזקוקים למטפל סיעודי צמוד ל-24 שעות, יוכלו לקבל מטפל זר צמוד, מיד, כשעדיין אין היתר, לתקופה של שבועיים, שזו, פחות או יותר, התקופה שאדם או יקבל היתר להעסיק עובד זר או שיידחה, ואז הטיפול יעבור - - -
אמנון כהן: אבל יש במאגר.
אמנון כהן: יש במאגר את אלה שהתפנו, לא?
<ירון בן גרא: יש מאגר ויש עובדים.
<ירון בן גרא: אני מדבר, כרגע, על מציאות שיש עובד, אנחנו רוצים לתת עובד בעבודה, אבל למטופל אין רישיון להעסיק עובד, כי לרשות האוכלוסין, ההגירה ומעברי הגבול לוקח - - -
אמנון כהן: מר בן עמי, אפשר לעשות משהו ביניים?
<אמנון בן עמי: יש, יש.
אמנון כהן: יש משהו ביניים?
<משה נקש: כן, כן, בהחלט.
אמנון כהן: מה יש לביניים?
<משה נקש: יש מקרים שמטופל סיעודי, שתיפקד, ברוך ד', - - -
אמנון כהן: איפה זה בא?
אמנון כהן: נגיד שיש לו כרגע מקרה - - -
<משה נקש: אני אענה, אדוני היושב-ראש.
<משה נקש: יש מקרים שבהם מטופלים סיעודיים נמצאים בבית, והם בריאים, והם מתפקדים, והכול בסדר, ולמחרת הם יכולים ליפול, ולהיכנס לאשפוז בבית חולים, ולהפוך לסיעודיים, ותוך שבוע-שבועיים הם אמורים להשתחרר הביתה.
<משה נקש: אנחנו עשינו תיקון אצלנו, בקריטריונים, לפני מספר שנים, שהאנשים האלה יוכלו להגיש לנו בקשות עוד כשהמטופל בבית החולים, כי המוסד לביטוח לאומי לא בא לבדוק אותו שם.
<משה נקש: אנחנו נותנים את הפיתרון.
<משה נקש: עוד כשהוא בבית החולים הוא יכול להגיש לנו בקשה - - -
אמנון כהן: הוא לא יודע, מסכן.
<משה נקש: הוא בהחלט יודע.
<משה נקש: המטופל?
<משה נקש: כל הקריטריונים שלנו מפורסמים בכל מקום, כל החברות יודעות.
אמנון כהן: בבתי החולים יודעים את הדברים האלה?
<משה נקש: בוודאי.
אמנון כהן: מפנים אותם?
<משה נקש: המוסד לביטוח לאומי יודע, כולם יודעים, זה מפורסם בכל מקום - - -.
<משה נקש: אנחנו נותנים כלים - - -
אמנון כהן: אז איפה הפיתרון?
אמנון כהן: הוא משתחרר הביתה בעוד שבוע.
<ירון בן גרא: לא בעוד שבוע, בעוד יומיים.
אמנון כהן: בעוד יומיים הוא משתחרר הביתה
<ירון בן גרא: בעוד יומיים הוא יוצא הביתה.
<ירון בן גרא: היה יומיים, בסך הכול.
<משה נקש: אנחנו נותנים היתרים זמניים לתקופת ההתארגנות הזאת שהוא יוצא הביתה, שיהיה איזה היתר, שאם הוא ימצא עובד שיעזור לו ויטפל בו, עד שהוא יעמוד בקריטריונים הרגילים, וההיתר יהיה לשנתיים או לשלוש.
<משה נקש: אנחנו בהחלט נתנו - - -
אמנון כהן: אתה נתת לו שבועיים, ואחרי שבועיים אתה אומר - - -
<משה נקש: אני - - - שלושה חודשים, אדוני.
אמנון כהן: אבל אם אתה רואה שהוא לא זכאי אחר כך?
<משה נקש: לא יוארך ההיתר.
אמנון כהן: אבל זה יותר מדי שלושה חודשים.
<משה נקש: שלושה חודשים זה פרק זמן שראינו שהוא סביר, לוקח לאנשים למצוא.
אמנון כהן: הוא אומר שיש פיתרון.
<ירון בן גרא: יש פיתרון, אבל אני מדבר על מציאות שאדם נופל בביתו, נכנס לאשפוז ובעוד יומיים יוצא.
<ירון בן גרא: ההיתר שנקרא: היתר לצורך הסתגלות ניתן בערך בתקופה של בין עשרה ימים לשבועיים, כי זה עובר ועדה מיוחדת.
<ירון בן גרא: אני מדבר על פרק הזמן שבין השבוע לעשרת הימים, שהמשפחה אומרת: תנו לי מטפל, ואנחנו אומרים: אין היתר.
אמנון כהן: מה הזמן המינימלי?
אמנון כהן: בן-אדם לא היה נורמטיבי לגמרי, קרה מקרה, הפך סיעודי, עשה בקשה מיידית – תוך כמה זמן?
אמנון כהן: בפרק זמן זמני.
<משה נקש: הבקשות האלה, שדיברנו עליהן כרגע, מועברות לדיון בוועדה.
<משה נקש: בכל שבוע יש לנו ועדה.
אמנון כהן: אז זה שבוע-עשרה ימים, מקסימום.
<משה נקש: משהו כזה, כן.
אמנון כהן: אני חושב שזה סביר.
אמנון כהן: אוקי, התקדמנו.
<ירון בן גרא: רגע, יש עוד נושאים, ברשותך.
<משה נקש: אם הייתי יכול לעשות ועדה בכל יום ולתת תשובות תוך יומיים, תאמין לי, הייתי - - -
אמנון כהן: לא, לא, אתה גם לא יכול לעשות ועדה בכל יום.
אמנון כהן: פעם בשבוע זה סביר.
<ירון בן גרא: השאלה מה יקרה אם אותו אדם - - -
<אמנון בן עמי: אמרו לך "סביר", הלאה.
אמנון כהן: תשמע, אי אפשר לסגור הרמטית.
אמנון כהן: יש משפחה, יש קרובים.
<ירון בן גרא: אפשר לחשוב על פיתרון ביניים מהרגע להרגע.
<ירון בן גרא: הדברים ברורים.
<ירון בן גרא: רגע, כבוד היושב-ראש.
<ירון בן גרא: יש עוד כמה.
<ירון בן גרא: אני פשוט חוזר על הדברים שאתה אמרת.
אמנון כהן: - - - פרוטוקולים כתובים, למה צריך לחזור?
<ירון בן גרא: עניין האכיפה זה - - -
אמנון כהן: גם פה יש בעיה, הם צריכים.
אמנון כהן: אנחנו עוד לא קיבלנו תשובות מהם.
אמנון כהן: בבקשה, מה רצית להגיד?
<אבנר עורקבי: תודה רבה על הדיון הזה.
<אבנר עורקבי: ואני מתכוון להגיע, בעזרת ד', גם לדיון של המוסד לביטוח לאומי.
אמנון כהן: רק דע לך שאתה מייצג את כל החבורה שם.
<אבנר עורקבי: חבורת הנכים - - -
<אבנר עורקבי: זו בעיה אישית שלי.
<אבנר עורקבי: מה הבעיה האישית?
<אבנר עורקבי: אתמול העובדת הזרה של ההורים שלי עזבה, נעלמה, ברחה, לא באה.
<אבנר עורקבי: גמרנו.
אמנון כהן: כמה זמן היא עבדה אצל אבא?
<אבנר עורקבי: הביאו אותה מחוץ לארץ, מסרי לנקה – שלושה חודשים, אני חושב, אפילו פחות.
<אבנר עורקבי: היא לא רצתה - --
אמנון כהן: כל כך ייאשת אותה?
<אבנר עורקבי: לא, אני לא - - -
אמנון כהן: לא מעורב שם?
<קריאה: קשרו אותה, קשרו אותה.
<אבנר עורקבי: הכשירות שלי זה שעליי צועקים בטלפון – מה אני עושה עכשיו?
<אבנר עורקבי: אמא שלי שואלת:
<אבנר עורקבי: מה אני עושה עכשיו - - - אותו?
אמנון כהן: כמה זמן עבר מאז שעזבה?
<אבנר עורקבי: יומיים.
אמנון כהן: יומיים.
אמנון כהן: מה הפיתרון לדברים האלה?
אמנון כהן: כמו שדיברנו גם קודם.
אמנון כהן: יכול להיות שמיד הוא אומר: אני לא רוצה או אחרי שבוע, שבועיים, חודש, חודשיים.
אמנון כהן: מה הנזקק עושה בטווח הביניים?
<שמואל גולן: זה לא רשות האוכלוסין, ההגירה ומעברי הגבול – החברה צריכה לתת פיתרון.
אמנון כהן: לאיפה הוא ברח?
אמנון כהן: מט"ב לאיפה ברח?
<ירון בן גרא: אני יכול לענות לך בשמחה על - - -
אמנון כהן: נו, שמישהו ייתן פיתרון.
<משה נקש: תראה, הנושא הזה של הטיפול במטופלים הסיעודיים הוא בסמכות של הלשכות הפרטיות.
<משה נקש: נתנו להם את הכלים להתמודד עם זה.
<משה נקש: יש להם - - -
אמנון כהן: סמכות – איפה המדינה?
<משה נקש: המדינה מפקחת, כמובן.
אמנון כהן: הפקרנו, הפקרנו את קשישינו.
<משה נקש: המדינה מפקחת.
<משה נקש: הן אמורות לתת את המענה ואת הסיוע - - -
אמנון כהן: לא נותנות, אין להן.
<משה נקש: עובד זר – יש 105 לשכות, ברוך ד'.
<משה נקש: אפשר לפנות ללשכה אחרת.
<רננה לוי: אני הייתי רוצה להשיב - - -
<אבנר עורקבי: לא זרקו אותו.
אמנון כהן: את רוצה להשיב?
<רננה לוי: כן.
אמנון כהן: יש לך תשובה?
<רננה לוי: אני חושבת שכן.
<רננה לוי: אנחנו נתייחס לזה בשני צדדים: אחד, הלשכות מחויבות לדווח לנו על נטישה; ובאותה נשימה אנחנו גם מבצעים שימוע על אותה עובדת זרה, ומנסים להבין מה בעצם הניע אותה לעזוב את הבית המסוים - - -
אמנון כהן: תעשו עשרה שימועים, בינתיים הבן-אדם זקוק.
<רננה לוי: אדוני, במקביל, רוב הלשכות נענות ונעתרות באופן מידי לתת מענה לסיטואציה - - -
אמנון כהן: פניתם ללשכה?
<רננה לוי: הוא היה - - -
<אבנר עורקבי: אני חושב שעדיין אין פיתרון.
אמנון כהן: רגע, אתה פנית ללשכה?
<אבנר עורקבי: כן, אימא שלי פנתה ללשכה.
<רננה לוי: מי זו הלשכה?
אמנון כהן: זה מקרה שיכול לתת - - -
<שמואל גולן: אין ללשכות פתרונות.
<שמואל גולן: אין.
אמנון כהן: אין ללשכות פתרונות?
<שמואל גולן: לא תמיד יש להן.
אמנון כהן: לך יש פיתרון?
<ירון בן גרא: ברוב המקרים אנחנו מסוגלים לייצר פיתרון, אבל זה מצריך הרבה גמישות מצד המטופלים והמשפחות שלהם.
אמנון כהן: בסדר, העיקר שיהיה פיתרון.
<ירון בן גרא: זאת אומרת, הפיתרון יכול לבוא בשכר יותר גבוה.
<ירון בן גרא: צריך הרבה יצירתיות היום כי יש מחסור, והתופעה הזאת היא תופעה שאנחנו מקווים שהיא תחלוף מהר.
<שמואל גולן: אני אגיד לך את הפתרונות שנתנו: יש כאלה הלוא ללא היתר בארץ.
<שמואל גולן: תחפשו באחד מאלה שמסתובבים.
<ליאורה בכור: שלום, שמי ליאורה בכור.
<ליאורה בכור: אני עורכת-דין ב"קו לעובד".
<ליאורה בכור: אנחנו מטפלים באלפי עובדים, עובדי סיעוד, בשנה.
<ליאורה בכור: ואנחנו גם העותרים - - -
אמנון כהן: עובדי סיעוד.
<ליאורה בכור: עובדות, עובדים, מהגרי עבודה.
אמנון כהן: כן, אני מכיר.
אמנון כהן: יש להם תנאים מצוינים היום.
אמנון כהן: כיף לבוא למדינת ישראל, לעבוד.
<ליאורה בכור: אני מבקשת זכות דיבור.
<ליאורה בכור: אנחנו גם העותרים בבג"ץ הכבילה, שאתה מתייחס ל"חתונה" - - -
אמנון כהן: זה לא כבילה, אני רוצה באהבה.
<ליאורה בכור: אוקי, בסדר, באהבה.
<ליאורה בכור: אבל בית המשפט העליון אמר שה"חתונה" הזאת, בין המעסיק והעובד, היא עבדות מודרנית, וצריכים להתייחס לזה גם בדיון הזה, וגם בדיונים הבאים.
<ליאורה בכור: מבחינת העניין הזה של הנטישה – שאני אומרת שזו לא נטישה, זו עזיבה של עובד – יכול להיות, שכן, במקרה ספציפי - - -
אמנון כהן: איך קבעת?
אמנון כהן: איך את קובעת?
<אבנר עורקבי: בג"ץ אמר את דברו בנושא זה.
<ליאורה בכור: רגע, נטישה היא עבירה פלילית למשטרה.
<ליאורה בכור: עכשיו, אנחנו לא מדברים על עבירה פלילית, אנחנו מדברים - - -
אמנון כהן: מאיפה את יודעת?
אמנון כהן: היא נטשה והלכה.
אמנון כהן: - - - במקרה חי.
<ליאורה בכור: אנחנו היינו בבג"ץ שנים.
<ליאורה בכור: כולם כאן יכולים להגיד על הנושא הזה, של מה שנקרא: נטישה ועזיבה של העובד.
<ליאורה בכור: ומצאנו פתרונות, ורשות האוכלוסין, ההגירה ומעברי הגבול מצאה פיתרון, והפיתרון, כרגע, עובד.
<ליאורה בכור: נוהל חדש שנקרא: נוהל הודעה מוקדמת.
<ליאורה בכור: ואפילו הגשנו בקשה לרשות האוכלוסין, ההגירה ומעברי הגבול, לראות אם זה באמת עובד.
<ליאורה בכור: ואנחנו מפיצים, כל יום, שאנשים מגיעים לפה, - -
אמנון כהן: את אומרת:
אמנון כהן: עובדת זרה - - -
<ליאורה בכור: - - שאומר - - -
אמנון כהן: זאת אומרת, עובד זר שמרגיש שהוא עובד בעבדות, הוא מרגיש לא טוב, אז עכשיו הוא צריך להודיע שהוא רוצה לעזוב?
אמנון כהן: הוא צריך להודיע?
<ליאורה בכור: יש חוק במדינת ישראל, חוק הודעה מוקדמת, גם - - -
אמנון כהן: הוא יודע את זה, שהוא צריך להודיע?
<ליאורה בכור: הוא יודע, הוא יודע.
<ליאורה בכור: הוא מקבל זכותונים מרשות האוכלוסין, ההגירה ומעברי הגבול, מאיתנו ומהלשכות.
אמנון כהן: הודיעו לך?
<אבנר עורקבי: כמה זמן?
אמנון כהן: אבל הודיעו למשפחה?
<ליאורה בכור: זה מספטמבר.
אמנון כהן: אני רוצה ללמוד, אני לא מכיר את זה.
<ליאורה בכור: יש מקרים חריגים - - -
אמנון כהן: כמה זמן הוא צריך להודיע מראש, העובד, העובדת?
אמנון כהן: כמה זמן מראש?
<ליאורה בכור: אתם יכולים - - -
<ירון בן גרא: הרחיבו - - -
<קריאה: זה תלוי כמה זמן העובדת עבדה.
<אבנר עורקבי: יש פה חוזה – 30 יום.
<אבנר עורקבי: יש פה חוזה – 30 יום, ולא עבד.
<ליאורה בכור: אז זהו, גם מבחינת החוזים וגם חלק מהדו"ח, ולא דיברנו על זה בכלל, אבל הדו"ח דיבר על חוזים, ועל כך שהחוזים לא מועברים - - - של רשות האוכלוסין, ההגירה ומעברי הגבול, ולא עוברים על החוזים, ויש טעויות, ויש שגיאות.
<ליאורה בכור: והחוזים לא תואמים את חוקי דיני העבודה במדינת ישראל.
<ליאורה בכור: אז אתה אומר לנו: כן, העובדים יודעים.
<ליאורה בכור: העובדים לא יודעים.
<ליאורה בכור: העובדים יודעים תוך כדי זמן להגיע אלינו, להגיע לממונה, לשאול שאלות, ואז יודעים על הזכויות שלהם.
<ליאורה בכור: אבל הם גם מגיעים ללשכות, ויש לנו פניות ללשכות ולרשות האוכלוסין, ההגירה ומעברי הגבול, שיש זכותונים וחוזים של הלשכות שהם פשוט טועים.
<קריאה: העובדים יודעים.
אמנון כהן: אפשר לעשות חוזה.
<ליאורה בכור: מה שנמצא בחוזה הפקיר - - -
<אבנר עורקבי: החוזה בשתי שפות.
אמנון כהן: מר בן עמי, אי אפשר לעשות מין חוזר קבוע, אחד, שאתם תבחנו אותו מבחינה משפטית?
<ליאורה בכור: אז זה חלק מההסכמים הבילטראליים.
אמנון כהן: אני הבנתי שיש כבר משהו קבוע.
אמנון כהן: אני אומר שלא צריך שכל פונה או שכל זכאי לעובד זר להמציא הסכם, לכתוב עורך דין.
אמנון כהן: לא כולם יודעים לעשות את זה.
אמנון כהן: למה שלא תהיה הנפקה של חוזה, הסכם סטנדרטי, שעומד באמות מידה בינלאומיות?
אמנון כהן: כמו העובדים שלנו, - - - מחזיקים עובדים.
אמנון כהן: כמו שקבעתם, משהו אחיד.
אמנון כהן: אבל לא שכל גוף יקבע לעצמו.
<שמואל גולן: אנחנו הערנו על זה, אדוני, וגם הזכרנו את זה, במה שנקרא: תבנית העסקה.
אמנון כהן: הערת, הערת.
אמנון כהן: אני שמעתי שהתעסקו בזה.
אמנון כהן: היועצת המשפטית, איפה זה עומד?
אמנון כהן: חוזה אחיד.
<שושנה שטראוס: כן, אנחנו פנינו בנושא הזה למשרד הכלכלה, שהוא בעצם הגוף הממשלתי שמכיר היטב את דיני העבודה, והם מסרו לנו שהם מתחילים להכין חוזה כזה - - -
אמנון כהן: למה הם?
<אמנון בן עמי: הם המופקדים - - -
<אמנון בן עמי: על דיני העבודה, משרד הכלכלה.
<שושנה שטראוס: שוב, דיני העבודה זה בסמכות משרד הכלכלה.
<שמואל גולן: משרד הכלכלה אחראי על חוקי העבודה.
אמנון כהן: מי נמצא פה ממשרד הכלכלה?
אמנון כהן: קשה להכין את ההסכם הזה, הא?
אמנון כהן: איפה עומד ההסכם הזה?
<קריאה: להכין חוזה?
אמנון כהן: אחיד.
אמנון כהן: אתם ממשרד הכלכלה?
<מיה טאוסיג: כן.
<איריס מעיין: עורכת-הדין איריס מעיין, ממונה על זכויות עובדים זרים במשרד הכלכלה.
אמנון כהן: כן, איפה ההסכם הזה?
<איריס מעיין: את ההסכם הזה משרד הכלכלה לא צריך להכין.
<איריס מעיין: למעשה, - - -
אמנון כהן: רגע, מי צריך?
<איריס מעיין: משרד הכלכלה לא צריך להכין.
<שמואל גולן: אז מי כן?
<איריס מעיין: מה שקורה הוא שחוקי העבודה ודיני העבודה, אשר דין עבודה הוא גם החוק כפי שפורש על ידי בתי המשפט, בתחום הסיעוד יש לזה הרבה מאוד משמעות.
<איריס מעיין: מפני שבדיוק, כמו שאדוני כיוון, וכמו שעולה פה על השולחן, סיעוד – כמספר האנשים שנזקקים לשירותי סיעוד, כך מספר שירותי הסיעוד, כך התנאים שנדרשים, כפי השירותים שצריך לתת למבוטח הסיעודי, וכך הלאה.
<איריס מעיין: זה כפוף ל-1,000 נסיבות.
<איריס מעיין: היה דנג"צ יולנדה גלוטן בעניין הזה.
אמנון כהן: אני לא הולך לפתור את הבעיה.
אמנון כהן: הסכם-אחד-אחיד.
<איריס מעיין: רגע, תשובה.
אמנון כהן: מה זה לא אנחנו, לא אתם.
<איריס מעיין: רק רגע.
אמנון כהן: אתם רוצים שאנחנו ננסח הסכם לבד, הוועדה?
<איריס מעיין: רוצה הוועדה לנסח הסכם, הוועדה סוברנית לנסח הסכם – אתה המחוקק, אדוני.
אמנון כהן: אני לא צריך לערוך הסכמים, אני מחוקק.
אמנון כהן: הצביע המבקר על הליקוי הזה, הייתם צריכים לבוא, לכתוב למבקר המדינה: אנחנו לא מעוניינים לעשות הסכם.
<איריס מעיין: לא, זה לא נכון.
אמנון כהן: יש שם ויש פה, דיני עבודה – תיקחו משם.
<איריס מעיין: ההערה של המבקר, וכפי שהמבקר פה חידד אותה, הייתה הערה לעניין תנאי העבודה, - -
אמנון כהן: נו, זה מה שאנחנו רוצים.
<איריס מעיין: - - זה הסטנדרט של תנאי העבודה.
<איריס מעיין: הסטנדרט הזה לא כל כך פשוט לקביעה, אבל בעקבות תהליכים שקורים, הסטנדרטים האלה כרגע נקבעים, הם יועלו לשר להחלטה.
<איריס מעיין: הדברים האלה נמצאים על המדוכה.
אמנון כהן: איפה היה השר הקודם?
אמנון כהן: זה מ-2010.
<איריס מעיין: גם וגם הנוכחי.
<איריס מעיין: זה בתהליך - - -
אמנון כהן: מה את עשית, הבאת לי הסכם לשר שיחתום?
<איריס מעיין: השר - - -
אמנון כהן: עזבי את השר, מה את עשית?
<איריס מעיין: בעניין ההסכם – אני רוצה לסיים את מה שהתחלתי להגיד, אדוני.
אמנון כהן: את צריכה להגיד לי איפה ההסכם, לא צריך פרשנויות.
<איריס מעיין: ההסכם הזה - - -
אמנון כהן: איפה ההסכם שדיברו, והמבקר הצביע?
<איריס מעיין: ההסכם הזה, תבקש מאיתנו רשות האוכלוסין, ההגירה ומעברי הגבול, וגם ביקשה - - -
אמנון כהן: כבר ביקשה, הצביע, ב-2010.
<איריס מעיין: - - - רשות האוכלוסין, ההגירה ומעברי הגבול בתחומים אחרים, אמרנו להם מה צריך להיות כלול בהסכם הזה.
<איריס מעיין: וקבעו בהסכם הזה, ונחתם בתחומי עיסוק אחרים - - -
אמנון כהן: אתם צריכים להכין.
<שמואל גולן: בקיצור, זה נפל בין הכיסאות.
אמנון כהן: לא, היא לא עבדה.
אמנון כהן: מה התפקיד שלך שם?
<איריס מעיין: אני ממונה על זכויות עובדים זרים.
אמנון כהן: כשלת בתפקידך, אני אגיד לך בשיא הרצינות:
אמנון כהן: ככה לא עובדים.
אמנון כהן: עם כל הכבוד, עם כל הכבוד הראוי, אנחנו ועדה לביקורת המדינה, אנחנו רוצים לשמוע את תיקון הליקויים.
אמנון כהן: את מספרת פה סיפורים, שהדו"ח הצביע עוד ב-2009, פורסם ב-2010 – מה זה הדבר הזה?
<איריס מעיין: אבל אני עניתי לשאלתו של אדוני.
אמנון כהן: לא, אני רוצה הסכם.
אמנון כהן: זהו, איפה ההסכם?
אמנון כהן: לא רוצה יותר כלום.
<איריס מעיין: הסכם הוא תוצאה של התהליך של קביעת הסטנדרט של העבודה.
<איריס מעיין: שאחרי שיקבעו מה הסטנדרט של העבודה, שזה מה שביקש מאיתנו, למעשה, מבקר המדינה.
<איריס מעיין: מבקר המדינה - - -
<שמואל גולן: נו, ומי צריך לקבוע סטנדרט עבודה?
<איריס מעיין: מה?
<שמואל גולן: ומי צריך לקבוע סטנדרט עבודה?
<איריס מעיין: בדיוק על זה אנחנו יושבים וקובעים את זה עכשיו.
<קריאה: שלוש שנים?
<שמואל גולן: - - - שלוש שנים.
<מיה טאוסיג: יש עכשיו ועדה, בראשות הממונה על התעסוקה במשרד הכלכלה, שיושבת כבר הרבה מאוד זמן, ועושה עבודת מטה מאוד רחבה בדבר - - -
<מיה טאוסיג: מיכל צוק.
אמנון כהן: תרשמי את השם שלה.
אמנון כהן: אני מכיר אותה, היא לא עובדת שם הרבה זמן.
<מיה טאוסיג: שנה וקצת.
אמנון כהן: נו, מה זה "הרבה זמן"?
אמנון כהן: היא הייתה קודם במשרד האוצר.
<מיה טאוסיג: נכון.
אמנון כהן: כן, אז מה?
אמנון כהן: הדו"ח לפני שלוש שנים.
<מיה טאוסינג: בסדר, - - -
אמנון כהן: מי עבד לפני הגברת מיכל צוק?
<מיה טאוסיג: לא היה תפקיד כזה לפני הגברת מיכל צוק, למיטב ידיעתי.
<מיה טאוסיג: עכשיו, היא יושבת כבר הרבה מאוד זמן עם הרבה מאוד - - -
אמנון כהן: מר בן-עמי, אתה רואה עם מה אני מתמודד פה?
אמנון כהן: ואתם צריכים כלים.
<מיה טאוסיג: היא יושבת כבר הרבה מאוד זמן - - -
אמנון כהן: לדיון הבא את הגברת מיכל צוק, וגם את השר להביא, כי הוא לא מודע, כנראה, לדברים, למה שקורה לו במשרד.
אמנון כהן: גם לכתוב היום מכתב לשר הכלכלה, ששלוש שנים ועוד לא עשו שום דבר.
אמנון כהן: רק יושבים בוועדות.
אמנון כהן: מתי גומרים?
<מיה טאוסינג: בתחילת החודש הבא, בתחילת יוני, המסקנות של הוועדה הזו, שאחרי שהיא ישבה על זה הרבה מאוד זמן עם הרבה מאוד משרדי ממשלה, ומדובר בנושא מאוד מורכב, כי יש פה שתי אוכלוסיות קשות: מצד אחד, קשישים ונכים, ומצד שני, עובדים זרים.
<מיה טאוסינג: וצריך לעשות איזשהו איזון - - -
אמנון כהן: תאמיני לי, את הנושא הזה הייתי מוציא החוצה, תוך חודשיים היה לי הכול.
אמנון כהן: תוך חודשיים היה את הכול, תאמיני לי.
<מיה טאוסיג: תראה, יש גם בג"ץ ברקע - - -
אמנון כהן: הכול בסדר, אבל למה נולד בג"ץ, את יודעת?
אמנון כהן: בגלל שאתם לא עובדים, אז נולד בג"ץ, תמיד זה ככה.
אמנון כהן: אנחנו לא עושים דברים נכון או פוגעים במשהו, ואז בג"ץ מתערב.
אמנון כהן: בג"ץ לא מחפש.
אמנון כהן: מתי בג"ץ מתערב?
אמנון כהן: כשיש כשל, כשיש משהו שזועק לשמיים , ואז הוא שולח אותנו לבית המחוקקים, שולח למשרדי הממשלה, ואתם – עוד ועדה ועוד ועדה.
אמנון כהן: מתי היה הבג"ץ האחרון על הנושא הזה?
<מיה טאוסיג: דנג"צ - - -
<ליאורה בכור: זה התחיל מ-2009.
אמנון כהן: 2009.
אמנון כהן: דו"ח המבקר היה ב-2010-2009?
<חנה יזרעלוביץ: ב-2010.
<שמואל גולן: אנחנו פרסמנו אותו ב-2011.
אמנון כהן: אנחנו גומרים את 2013.
<מיה טאוסינג: לא, לא, הדיון עכשיו בבג"ץ - - -
<קריאה: ההחלטה הייתה - - -
אמנון כהן: את 2013 גומרים עוד מעט, ועדיין אנחנו יושבים ואנחנו מכינים ומכינים.
<מיה טאוסיג: לא, הוועדה הזו - - -
אמנון כהן: בינתיים, האנשים הסיעודיים נפגעים, והעובדים נפגעים, כי הם לא יודעים את הזכויות שלהם.
אמנון כהן: הם הפכו בכלל כבר לפלילי, מסכנים.
אמנון כהן: הם אפילו לא יודעים שהם פליליים, שהם עזבו את בני האדם, כי הם לא ידעו.
<ירון בן גרא: כבוד היושב-ראש, הוא כן יודע.
<מיה טאוסיג: אבל זה לא קשור לוועדה הזאת, זה משהו אחר.
<מיה טאוסיג: זה לא קשור לוועדה הזאת - - -
אמנון כהן: אני צריך את ההסכם בסוף.
אמנון כהן: אחרי המבנה - - -
<מיה טאוסיג: רגע, אז אני אגיד משהו: - -
אמנון כהן: יש הסכם?
<מיה טאוסיג: - - לעניין חוזה העסקה, אני פשוט יודעת את זה, כי בעבר גם הייתי ברשות, לא משנה.
<מיה טאוסיג: בקיצור, יש הסכם שעורך-דין אמור לאשר את חוזה העבודה, שהוא תואם לחוקי העבודה בישראל.
אמנון כהן: יש אחיד?
אמנון כהן: אני רוצה הסכם אחיד, יש?
<מיה טאוסיג: זה לא חוזה אחיד, אבל חוזה שעורך-דין בישראל חותם עליו, ושהוא תואם את דיני העבודה בישראל.
<מיה טאוסיג: יש חוזה שמוגש לרשות - - -
<משה נקש: אני אגיד: אחת הדרישות בנוהל הלשכות הפרטיות שלנו – 100 הלשכות הפרטיות – - - -
אמנון כהן: למה אתם לא תתוו מדיניות?
<משה נקש: זה נכון, אדוני צודק.
אמנון כהן: למה אתם לא תגידו: כזה ראה וקדש?
אמנון כהן: זה ההסכם שצריך להיות אחרי שבחנתי את ההשלכות של הסיעודיים, בחנתי את הזכויות של העובד – זה ההסכם האופטימאלי שעבדתי עליו, שלא פוגע בזכויות של זה ולא בזכויות של זה.
אמנון כהן: שכולם מוגנים, כל אחד, עכשיו.
<משה נקש: זה מה שמנכ"ל משרדנו פנה למנכ"ל משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה, בזמנו, ואנחנו מחכים.
<אמנון בן עמי: - - - פנינו למשרד התעשייה, המסחר והתעסוקה.
<קריאה: זאת העבודה - - -
<מיה טאוסיג: זה לא שעכשיו אין חוזה בכלל, יש חוזים.
<מיה טאוסיג: יכול להיות שיהיה - - -
אמנון כהן: אין חוזה, אין.
<מיה טאוסיג: יש - - -
אמנון כהן: הוא החתים חוזה, וההוא לא יודע את הזכויות שלו.
<מיה טאוסיג: לעניין האם הוא יודע את הזכויות שלו או לא, יש זכותונים שמפרסמים בהם את הזכויות שלהם, גם - - -
אמנון כהן: מתי יצא חוזה אחיד?
<מיה טאוסיג: ברגע שיהיה את הסיכום של הוועדה הזאת, יש כמה - - -
אמנון כהן: מתי יהיה סיכום של הוועדה?
<מיה טאוסיג: בתחילת יוני אמור להיות מוגש לשר החדש, והוא אמור לדון בזה, ולהחליט אם הוא מסכים עם הוועדה או לא.
אמנון כהן: אם לא הייתי מקיים דיון היום, זה לא היה מתקיים אף פעם, אני רואה.
<מיה טאוסיג: לא, זה כבר משהו שיושבים עליו הרבה-הרבה מאוד זמן.
<מיה טאוסיג: שוב, אני אומרת, זה נושא מאוד מורכב.
<מיה טאוסיג: והיו פה כל משרדי הממשלה - - -
אמנון כהן: אנשים סיעודיים, אתם מופקרים.
אמנון כהן: מופקרים.
<מיה טאוסיג: זה לא קשור - - -
<אבנר עורקבי: אבל יש פה חוזה באנגלית וגם בעברית.
אמנון כהן: הוא לא עומד באמות המידה.
<אבנר עורקבי: כתוב: עורכי-דין - - -
אמנון כהן: את רוצה לסיים עוד משהו?
אמנון כהן: היית באמצע דיבור.
<ליאורה בכור: נקודה נוספת, לגבי העניין של העזיבה, שאנשים עוזבים תוך 30 יום.
<ליאורה בכור: אנחנו עשינו - - -
<קריאה: לא 30 יום, - - -
אמנון כהן: אל תתערב, תן לה לדבר.
<ליאורה בכור: עשינו סקר, ואנחנו דיברנו על זה עם רשות האוכלוסין, ההגירה ומעברי הגבול, ואנחנו צריכים לעשות עוד סקר.
<ליאורה בכור: אבל אחת מהשאלות ששאלנו היא תוך כמה זמן עזבתם את המעסיק הראשון שלכם.
<ליאורה בכור: ואלו שעזבו תוך זמן של חודש, חודשיים, חצי שנה – היו מקרים מאוד-מאוד-מאוד חמורים.
<ליאורה בכור: מקרים של מחסור במזון, שלא נתנו להם אוכל; הטרדה מינית; קשיי שפה – אנחנו מדברים על העניין של השמה, והתאמה ופיקוח.
<ליאורה בכור: קשיי שפה, שלא היה להם עברית ולא אנגלית; הלנת שכר; קשיים פיזיים – אישה שלא יכולה להרים גבר שמרותק לכיסא גלגלים.
<ליאורה בכור: אז זה לא נכון.
<ליאורה בכור: העובדות הן - - -
אמנון כהן: אם אין התאמה, הוא יכול לברוח.
<אבנר עורקבי: אבל למה היא באה?
<אבנר עורקבי: היא ידעה מראש, שהתמונה אמרת, לא? הייתה תמונה, לא? היא באה משם, היא ראתה מי - - -
אמנון כהן: אוקי, תסיימי.
<ליאורה בכור: אז זה, פשוט הכול מחובר לעניין של פיקוח, של השמה, של התאמה עם הלשכות.
<ליאורה בכור: דבר נוסף, אין תמריץ ללכת ולעבוד בשוק השחור, לעבוד בניקיון, אם אתה בשנה הראשונה שלך.
<ליאורה בכור: אין עובד שלא משלם סכומי עתק של עשרת אלפי דולרים - - -
<ליאורה בכור: לא, שם וכאן.
אמנון כהן: חלק, חלק.
<ליאורה בכור: ועשינו סקר, וחלק, ו-40% בשנה האחרונה שילמו.
<ליאורה בכור: 40% שילמו חלק גם בישראל.
<ירון בן גרא: למי?
אמנון כהן: למי שמביא אותם - - -
<ליאורה בכור: יש מתווכים בתפקיד, אנשים שקשורים, - - -
<ירון בן גרא: למי הם משלמים, כבוד היושב-ראש?
<ירון בן גרא: למי הם משלמים?
אמנון כהן: למי שמביא אותם.
<ירון בן גרא: שיגידו למי.
אמנון כהן: מתווך, יש מתווך באמצע.
<ירון בן גרא: עושים סקר, למי?
<ליאורה בכור: - - - שחור, הכול.
אמנון כהן: את זה המשטרה צריכה לבדוק.
<ליאורה בכור: רגע.
אמנון כהן: אני רוצה להתייעץ איתך על משהו.
<ליאורה בכור: אוקי, בסדר.
<ליאורה בכור: אבל העניין הוא שיש סיכון, הם לא ייקחו את הסיכון, לעבוד בשוק השחור, כי יודעים שיגרשו אותם, ויש להם הלוואות בחוץ לארץ.
<ליאורה בכור: הם לא יכולים לחזור הביתה.
<ליאורה בכור: יש להם משהו על הראש.
<ליאורה בכור: הם צריכים לעבוד באופן חוקי, ורוצים לעבוד באופן חוקי.
אמנון כהן: אני רוצה לשאול אותך שאלה על מה שדיברתי קודם:
אמנון כהן: את החוק הזה עשינו בשביל לעזור לסיעודיים.
אמנון כהן: ואין בעיה, שיבואו להתפרנס במדינת ישראל, הכול בסדר.
אמנון כהן: אבל אנחנו, בעבודה שעשינו, אולי המטרה הייתה נעלה, ולא פתרנו.
אמנון כהן: ולפעמים, כמו שאת אמרת, ואני מסכים איתך שהעסיקו אותם בצורה כמו עבדות; אני לא בעד.
אמנון כהן: אנחנו יהודים, אנשי חסד, וצריכים לתת לכל אחד את הכבוד המגיע, לכל בן אדם.
אמנון כהן: ואני טיפלתי גם באסירים בוועדת הפנים, וטיפלתי בהם כמו כל אחד ואחד.
אמנון כהן: אם הוא אסיר, הוא משלם את חובו לחברה, מנענו ממנו את החירות.
אמנון כהן: אבל לא צריך לשים אותו שם כמו חיה, חס וחלילה.
אמנון כהן: הוא צריך גם לחיות כמו בן אדם.
אמנון כהן: עכשיו, איך את מסתכלת על זה – אני רוצה בשיתוף פעולה של כולם – שהמטרה היא לעשות סיוע לסיעודיים.
אמנון כהן: ואז אני רוצה לתת את כל הכלים לעובד הזר כשהוא עדיין בחוץ לארץ: דרך Skype, דרך שהוא יראה עם מי הוא בא לעבוד.
אמנון כהן: המטרה שהוא בא לעבוד, לאותו בן אדם שהוא בא לשרת אותו:
אמנון כהן: או שהוא קשיש על כיסא גלגלים או שהוא נכה או שכל דבר אחר.
אמנון כהן: שוב, נמצא בהגדרה של סיעוד.
אמנון כהן: ואז הוא רואה משם, שואל את כל השאלות – הוא, היא, לא משנה – מדריכים אותו, מכינים את הכול.
אמנון כהן: אבל הוא מראש כבר עושה הסכם שם, שהוא בא לעבוד רק אצל פלוני הזה.
אמנון כהן: עכשיו, אני לא כובל אותו.
אמנון כהן: אני אומר: זו המטרה שלך, זו הכלה – אחד מהם חתן, אחד מהם כלה, לא משנה – אתה בא לתת פה שירות.
אמנון כהן: האם אתה יכול לחיות עם זה?
אמנון כהן: עכשיו, יכול להיות שייתנו לו עשר תמונות, עשרה אנשים סיעודיים – שיבחר מתוכם אחד.
אמנון כהן: אבל ברגע שהוא בחר, זה כבר מתוך רצון שהוא בחר, שאני רוצה שהוא יבוא וייתן שירות.
אמנון כהן: אני לא רוצה שההוא שכבר חיכה תקופה מסוימת עד שהתאימו לו, שעוד פעם ילך ויחפש עוד פעם ועוד פעם.
אמנון כהן: איך את מסתכלת על זה?
אמנון כהן: בהבנה.
<ליאורה בכור: אז יש לנו מחלוקת, ולא יבוא יום שאני אסכים אתך שאפשר לחתן את העובד לצמיתות עם המעסיק.
<ליאורה בכור: לא, אני לא אסכים.
<ליאורה בכור: כמו שאם אני מתחילה מחר לעבוד בכנסת, אתה לא יכול שאני אחתום על חוזה, ואני אשר בכנסת לחמש שנים, עשר שנים.
<ליאורה בכור: זכותי לעזוב את העבודה שלי.
<ליאורה בכור: ההסכמים הבילטראליים מול המדינות האלה באים על מנת לסדר את הבעיה הזאת, כדי שתהיה התאמה שם, במדינת המוצא, הכשרה שם, והתאמה שם, אולי יחד עם ארגון הג'וינט או משהו אחר.
<ליאורה בכור: אבל זה למה שחובה לכרות את ההסכמים הבילטראליים בתחום הסיעוד, ואין - - -
אמנון כהן: כן, אבל הוא אומר: אני רוצה להישאר, לא פה.
אמנון כהן: עכשיו, הבן-אדם שהוא מטפל בו נמצא בפריפריה.
אמנון כהן: החברים שלו בתל אביב.
אמנון כהן: הוא לא הולך בגלל שקשה לו עם העבודה.
אמנון כהן: הוא הולך בשעות הפנאי שלו, ואני מבין את זה, שהוא אומר: בשעות הפנאי שלי, כל החמולה שלי, כל האזור שבאתי ממנו, אני רוצה להיום שם.
אמנון כהן: לא כדאי לי לנסוע, לבוא, אני רוצה להיות שם.
אמנון כהן: תחפשו לי, יבוא לחברים שלו, תחפשו לי שם.
אמנון כהן: ואז המטרה, ההוא - - -
<ליאורה בכור: אבל יש לכם תקנות, נראה את התקנות.
<ליאורה בכור: יש תקנות גם לגבי העניין של גיאוגרפיה, גם של אמצעי בקרה.
<ליאורה בכור: אנחנו כמובן מתנגדים לתקנות האלה, אבל - - -
אמנון כהן: המנכ"ל, בוא נמצא נוסחה, שאנחנו צריכים עוד פעם, לא שייראה כבילה, אלא ייראה מרצון.
אמנון כהן: שהוא - - - אני רציתי, ראיתי.