GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מרדכי מרדכי: אני בכל אופן עיגנתי בנוהלי המשרד לאחרונה, היכן שטמונה סכנה במבנה של דיור ציבורי קיים או שהיה דיור של מבנה ציבורי, היכן שזה גובל בסכנת חיי אדם, זה נושא מבחינתי על תקציבי, הוא יקבל טיפול ומענה מיידי להסרת הסכנה.
מרדכי מרדכי: בית-שמש זו דוגמה אחת, אבל יש לנו עוד פרויקטים, אם זה בכרמיאל, פרויקט של שני מיליון שקל, יש לנו נושאים ממש על הפרק עכשיו, בקריית מלאכי מבנה מסוכן שצריך לטפל בו.
מרדכי מרדכי: זה מתחבר לי לנושא האסבסט.
מרדכי מרדכי: איפה שיש סכנה לחיי אדם, המשרד לא חושב שצריך לא לטפל בנושאים האלה, זה נושא של ערך עליון מבחינתנו, חיי אדם, ועל חשבון כל דבר שלא יהיה, בנושאים האלה המשרד, ההנחיה היא לטפל והוא ימשיך לטפל, אני נמצא את המשאבים ממקור כלשהו ועל חשבון כל דבר אחר, זו המדיניות וכך ננהג.
יואל חסון: מנכ"ל עמידר, תן לנו קצת מידע, כמה דירות שיפצתם ב- 2009, 2010.
יעקב ברוש: בכל שנה אנחנו משפצים לאכלוס חוזר כ- 2,000 דירות, בהיקף של כ- 9,000 – 10,000 שקל.
יואל חסון: מה זאת אומרת אכלוס חוזר?
יואל חסון: דירות שמתפנות, אתם משפצים אותן?
יואל חסון: מה עם שיפוץ של דירות שגרים בהן?
יעקב ברוש: דירות שגרים בהן באופן שוטף, בעיקרון אין שיפוץ יזום כמו שציין השר והמנכ"ל.
יעקב ברוש: חברת עמידר, לאור ממצאי הדו"ח, החליטה להקים קרן משותפת.
יעקב ברוש: במסגרת הקרן אנחנו מתכננים לשפץ 1,000 דירות, אבל כמו שהשר אמר, ברגע שתיגמר הקרן, אם יהיו לי כספים בעמידר, אני אשכנע את מועצת המנהלים שימשיכו את הקרן, אבל זה משהו חד-פעמי ולא מתמשך.
יואל חסון: אבל תגיד רגע, כשאתה, יש לך דירה בבעלותך, שגם השוכרים משלמים לך שכירות, אמנם סוציאלית, שכירות שהיא לא מייצגת את השוק, אני מבין את זה, אבל זה דירה בבעלותך, אין לך אינטרס לתחזק אותה?
יואל חסון: זה לא חלק מהתקציב שלך?
יעקב ברוש: מבחינת הכסף שאני גובה, שתדע את הפרוצדורה, כל שקל שנגבה עבור המדינה, באותו יום עובר לקופת המדינה, הוא לא נשאר בחברת עמידר.
יעקב ברוש: אני מתקיים מתקציבים שאני מקבל ממשרד השיכון, ומתקציבים פנימיים של חברת עמידר ואני משקיע חוץ מהקרן המשותפת עוד כארבעה מיליון שקל נוספים, אבל זה טיפה בים.
יואל חסון: הבנתי אותך, זה ברור לי, אני יודע איך אתם עובדים.
יואל חסון: אבל אני שואל – כמה כסף אתה מחזיר בשנה לאוצר?
יעקב ברוש: לאוצר אני נותן מעל 400 מיליון שקל, מגביית שכר דירה, וממכר דירות.
יואל חסון: אם אתה עכשיו מכניס לתקציב עמידר עשרה מיליון בשנה, שיפוץ ואז אתה מחזיר להם 390 מיליון.
יעקב ברוש: אתה שואל אותי דברים שאני לא יכול.
יעקב ברוש: יש הסכם.
יואל חסון: רגע, אז תגיד את זה.
אריאל אטיאס: אני אמרתי את זה כל הזמן, תגידו למשרד האוצר, תשבו להם על הראש.
יואל חסון: השר אטיאס, אני שואל שאלה אחרת.
יואל חסון: הרי הוא, יש לו בעצם נהלים ויש לו תקציב, נכון?
יואל חסון: הוא יכול להגדיר את התקציב שלו.
יואל חסון: הרי יש לך הוצאות.
יעקב ברוש: לא לא.
יואל חסון: אז תגיד, תסביר את זה.
יעקב ברוש: אני אסביר לך איך אני מתנהל.
יעקב ברוש: בעיקרון, כל הכספים שאני גובה עבור המדינה, עוברים למדינה, לא נשאר שקל אצלי.
יעקב ברוש: אני מתקיים מדמי ניהול פר יחידת דיור מנוהלת, ואת ההוצאות שלי לגבי החזקה, אני מקבל את הכל מהמדינה.
יעקב ברוש: אם המשרד תוקצב ב- 30 מיליון, אני מקבל 30 מיליון.
יעקב ברוש: אני לא רוצה לחזור על החוסרים בתקציב, אבל מהביקורת הפקנו לא מעט לקחים, הביקורת גם תפשה אותנו בתהליך שמשפר ומייעל חלק מהנושאים שעלו כאן.
יעקב ברוש: ביטוח צנרת, שאנחנו עושים מול חברות ביטוח, כמו שעושים בשוק החופשי, גם כאן מצאנו ליקויים של אלה שנותנים לנו את השירות הזה, ואנחנו שיפרנו אותו ואנחנו עושים פיילוט עכשיו ב- 17,000 דירות בצפון, וגם העברנו סקר אצל הלקוחות.
יעקב ברוש: יש שיפור משמעותי וגם אנחנו רואים את זה בסקר מול הלקוחות.
יעקב ברוש: הקמנו מוקד שירות לקוחות שמטפל בכל הפניות ועושה Check ופיקוח על אותן חברות.
יעקב ברוש: עדכנו והתאמנו את הנהלים והגברנו את הפיקוח כפי שהמליץ מבקר המדינה.
יעקב ברוש: סוגיה שנאמרה כאן בכמה מילים, שהיא בעייתית מאוד, רוב שוכרים, רוב רוכשים.
יעקב ברוש: יש לנו הגדרות ונהלים שאנחנו פועלים על-פי הנחיות המשרד.
יעקב ברוש: בעיקרון, אנחנו לא מטפלים בבניינים שרוב הדיירים הם רכשו את הדירות ואנחנו גם לא מתוקצבים וחלק מהתמונות העגומות שראינו כאן, הן דווקא באותם בניינים שלמעשה מי שצריך לטפל בהם זה ועד הבית ובחלק מהבניינים אין בכלל ועד בית ומנכ"ל משרד השיכון הרחיב את ההגדרה ובמקום לטפל בבניינים רק של 50% ומעלה, אנחנו גם התחלנו לטפל בבניינים של 30% ומעלה ואנחנו מנסים לטפל בליקויים יסודיים שזה תפקיד ועד הבית.
יעקב ברוש: בבניינים שרוב הדיירים הם שלנו, אנחנו מטפלים בעיקרון גם בליקויים שעלו כאן.
יעקב ברוש: לסיכום, מה שאני יכול להגיד, שאנחנו שיפרנו לא מעט מההתנהלות שלנו בתחום התחזוקה ונקודת המפתח להמשך, אם לא ירחיבו את התקציבים ואת הסלים, אז אנחנו נמשיך לראות, לצערי, תמונה דומה גם בעתיד, בחלק לא קטן מהדירות, כי לא נגיע לכל הדירות.
יואל חסון: תגיד, במגעים שלך עם, בדיונים היום-יומיים שלך עם האוצר ועם כל זה, אתה פעם הפנית בקשה רשמית לאוצר להגדיל את התקציב לנושא תחזוקה?
יעקב ברוש: אני, בעיקרון, עובד מול משרד השיכון.
יעקב ברוש: כל שר, הייתי אצלו לפחות פעמיים בסוגיה הזאת.
יעקב ברוש: ציין השר שמאז שהוא נכנס לתפקיד, הוא מטפל בזה באופן אישי וזה חוצה מספר שרים.
יעקב ברוש: אני חמש שנים בתפקיד, הייתי לפחות אצל שלושה שרים והעליתי את הסוגיה בכל חומרתה וגם עם המלצות קונקרטיות.
יואל חסון: יובל פרנקל מעמיגור, יש לך משהו לומר?
יובל פרנקל: כשאני קורא את הדו"ח ואני מציע להפנות, בכל זאת עמיגור היא החברה שהשקיעה הכי הרבה, יותר מכל חברה אחרת באופן ממוצע, באחזקת הדירות.
יואל חסון: ובסוכנות עם הסוכנות והמדינה, נכון?
יובל פרנקל: חלק בשותפות עם הסוכנות והמדינה.
יואל חסון: לא, אבל החברה היא בבעלות של הסוכנות?
יובל פרנקל: החברה היא חברה בבעלות הסוכנות, אבל כבר רוב הדירות של הדיור הציבורי הן בבעלות המדינה ואנחנו פועלים על-פי הנהלים שהמדינה קובעת.
יובל פרנקל: אבל אנחנו הבאנו מתקציבים, הסיבה שאנחנו יכולנו להשקיע את הסכום הגבוה ביותר וגם המבקר מציין את זה, הגבוה באופן משמעותי לעומת החברות האחרות, זה באמת מגיוס משאבים פנימיים של החברה, ברמה של מיליוני שקלים, לצורך העניין הזה.
יובל פרנקל: אני, אבל, מוכרח לומר, וחייב להיות ומותר גם לפעמים שיהיה רגע של נחת, כשבאים לוועדה לביקורת המדינה, משום שהשנה האחרונה, ואני 16 שנים או 17 שנים בדיור הציבורי, השנה האחרונה מסמנת שינוי.
יובל פרנקל: השר, כמובן, אומר שהוא זקוק ל- 200 מיליון ואם ייתנו לי עוד עשרה מיליון דולר או עשרים מיליון, אני אדע מה לעשות איתם.
יובל פרנקל: אבל אני חושב שכולנו מרגישים שזאת פעם ראשונה שאנחנו לא רק אומרים את הדברים, אלא גם הדברים באים לידי ביטוי.
יובל פרנקל: ומייד אחרי דו"ח מבקר המדינה היה דיון על התקצוב.
יובל פרנקל: אנחנו מתוקצבים ב- 600 שקל לדירה לשנה, לאחזקה השוטפת, לא לאכלוס החוזר.
יובל פרנקל: זה הועלה ל- 700 שקל.
יובל פרנקל: זה לא מספיק, המשרד ואנחנו היינו רוצים יותר, אבל בהחלט היתה כאן פעולה גדולה מאוד בעניין הזה.
יובל פרנקל: גם בקטע של האסבסט, גם בקטע של הדברים האחרים.
יובל פרנקל: אבל אני מזהיר, זה לא טופל מעולם.
יובל פרנקל: אבל אני, עוד פעם, ולכן, זה רגע שבאמת אני חושב שגם דו"ח המבקר, מצד אחד, וגם פעולת המשרד, היו באמת, אני לא יודע אם הרבה פעמים באים לוועדה פחות משנה אחרי הדו"ח ורואים שינויים כל-כך מפליגים.
יובל פרנקל: ועדת החריגים זה שינוי קולוסאלי וראוי לומר את הדברים האלה.
יובל פרנקל: אבל אני מזהיר, הדברים יכולים להיות חד פעמיים.
יובל פרנקל: גם ה- Matching, אנחנו לא עשינו את זה כ- Matching מול המשרד, אבל למשל טיפלנו, שאלת בכמה דירות, עלינו למשל על נושא החשמל וב- 1,500 דירות הוספנו מפסקי פחת.
יובל פרנקל: בעלויות של מאות שקלים לכל דירה.
יובל פרנקל: או תחומים אחרים, שקשורים למטבחים או לנושאים אחרים.
יובל פרנקל: אלה הם תקציבים שאם לא בשנים הבאות יבואו לעזור לנו, תהיה בהם נסיגה גדולה מאוד.
יובל פרנקל: לכן, הדברים האלה, וגם בהתייחסות לבתי רוב רוכשים.
יובל פרנקל: לכן הדברים האלה מחייבים, אני לא יודע אם דו"חות המשך, אבל בוודאי דיוני המשך וכמו שנאמר כאן, השושבין הראשי חסר פה, כי התקציבים לא באים מאלה שיושבים בשולחן הזה.
יואל חסון: עד כמה שאני זוכר, אתם לפני כמה חודשים או שנה פלוס, חתמתם על איזה שהוא הסכם עם המדינה על מכירת הדירות שלכם.
יובל פרנקל: לא אנחנו חתמנו, הסוכנות חתמה.
יובל פרנקל: יש הסכם, אבל איך אומרים?
יובל פרנקל: צריכים להבין –  עמיגור היא הגורם המנהל, אנחנו לא רואים את הכסף הזה.
יואל חסון: הסוכנות היא הבעלים.
יובל פרנקל: הסוכנות, בשנת 99, זה לא לפני כמה חודשים, בשנת 99 היא חתמה על הסכם מול המדינה וכל דירות הסוכנות שעמיגור מנהלת אותן, עוברות לבעלות המדינה.
יובל פרנקל: עמיגור ממשיכה לנהל היום את הדירות שהן גם בבעלות המדינה, תחת הסכם.
קריאה: תספר, תספר על ההסכם הזה קצת, תספר עליו.
יובל פרנקל: על הסכם המכירות או על הסכם הניהול?
קריאה: כמה בשנה בכל מקרה חייב להעביר.
יובל פרנקל: הממשלה קונה מהסוכנות היהודית, אני מוכרח, כל פעם שהשר פוגש אותי, הוא נוהג בי כאילו אני הגביר של העיירה.
יובל פרנקל: אז אני כל פעם צריך להסביר לו שהלוואי שזה היה עובר אפילו רק חונה בחשבון בנק שמנהל הבנק יכיר לי תודה על כך.
יובל פרנקל: אנחנו רק מטפלים בצד הפרוצדוראלי.
יובל פרנקל: אבל המדינה קנתה את כל דירות הסוכנות היהודית וכל שנה המדינה אמורה לקנות 1,120 דירות, שזה סדר גודל של כ- 44 מיליון דולר בשנה.
יובל פרנקל: תעשו אתם את החשבון.
קריאה: ולמי מעבירים את הכסף?
יובל פרנקל: הכסף עובר לסוכנות היהודית, הוא משמש למטרותיה.
דוד קישני: לא לא, לארצות-הברית, זה עובר ליהודים בארצות-הברית.
יובל פרנקל: אני מציע, אני לא מייצג פה את הסוכנות היהודית.
יובל פרנקל: אבל הכסף עובר למטרות של עלייה, של קליטה, של דברים שהסוכנות היהודית נושאת בעול לאומי, אבל אני מציע, אם רוצים, לשאול אותם.
יובל פרנקל: אני לא אמור לתת את התשובה על זה.
יואל חסון: חברת חלמיש, יש לכם משהו לומר?
גיל סער: אנחנו בחלמיש ב- 2005 התחלנו עם סקר בטיחות בדירות.
גיל סער: ביצענו חלקים נרחבים מהסקר הזה עד היום, עוד לא השלמנו את הכל, אבל אנחנו נמצאים בשלבים מאוד מאוד מתקדמים.
גיל סער: משקיעים גם כן כספים של החברה, וזה הכל בתוך מחלוקת שלנו יש עם משרד האוצר.
יואל חסון: כמה אתם משקיעים בשנה על שיפוץ ותחזוק?
גיל סער: לחלמיש יש כ- 2,000 יחידות דיור, אנחנו משקיעים כשני מיליון שקל, שלושה מיליון שקל, תלוי איך אנחנו מתייחסים לכספים, כיוון שחלק גדול מהכספים הולך במסגרת של סקר הבטיחות ולאו דווקא לתחזוקת שבר או לתחזוקה רגילה והכל מתוך מחלוקת מאוד גדולה שגם לנו יש עם משרד האוצר.
יואל חסון: חברת פרזות-?
גלעד ארדן: אני מנכ"ל החברה.
גלעד ארדן: כמו שאמר מנכ"ל השיכון הקצבנו מיליון שקל.
יואל חסון: כמה דירות יש לכם?
גלעד ארדן: 750 דירות.
גלעד ארדן: מיליון שקל מול מיליון שקל של משרד הבינוי והשיכון, זה אמור להספיק לנו לפתור את כל התיקונים הדרושים בדירות שבניהול החברה בירושלים אבל אני דווקא הייתי רוצה להגיד כמה מילים בכלל לגבי, דיברתם על זה שאין תקציבים ושבאמת צריכים כל הזמן לחזור לאוצר.
גלעד ארדן: אז בחברת פרזות הצטברו כספים ממכירת דירות של דיור ציבורי, הצטברו למעלה מ- 100 מיליון ש"ח.
גלעד ארדן: ה- 100 מיליון ש"ח האלה, בניגוד לחברות כמו עמידר ועמיגור, לא רצינו להחזיר לאוצר כי חשבנו שהכספים האלה אמורים לתת פתרונות דיור בירושלים.
גלעד ארדן: ניהלנו מאבק מאוד מאוד קשה מול האוצר, אני הכנתי באופן אישי תוכנית שהגשתי אותה לשר שבכסף הזה אפשר לפתור את כל המצוקה של הדיור הציבורי בירושלים, לבוא ולקנות אתם דירות, פשוט לאנשים שמחכים שנים ארוכות בירושלים ואחת ולתמיד לעשות פה הזדמנות היסטורית ולפתור את כל בעיית הדיור הציבורי ולא צריך לבקש כסף מהאוצר.
גלעד ארדן: הכסף קיים.
גלעד ארדן: והאוצר ניהל מולנו מאבק חורמה, שבסופו של המאבק המחיר שאנחנו צריכים לשלם, שהוא העלה החלטה לסגור את החברה, פשוט ככה, לסגור אותה, לפרק אותה ופקידים באוצר אמרו לי באופן חד משמעי – אם לא תעבירו את הכסף, אנחנו כבר נוציא מכם את הכסף.
גלעד ארדן: ובאמת, זה המהלך שמתנהל כרגע.
גלעד ארדן: בחוק ההסדרים עלה הנושא של סגירת חברת פרזות, פירוק מרצון, בשביל להוציא ממנה את הכספים שאנחנו נלחמים כל השנים שיחזרו לפתרונות דיור.
גלעד ארדן: אני יכול להגיד לך שהשר ניסה לעזור לנו וניסה להילחם מול האוצר, אבל אנחנו כולנו יודעים שהכוחות של האוצר לפעמים הם כוחות שמאוד מאוד קשה להתמודד מולם, כי זה כוחות שפוגעים בסל רחב של דברים ולאו דווקא בנקודה כזו או אחרת, ואני מבין גם את השר, יש לו המון דברים על הראש שהוא רוצה לקדם ולנהל מאבק מול האוצר עבורנו זה מאוד מאוד קשה.
גלעד ארדן: אנחנו עומדים בעניין הזה בחזית ואני חושב שהפיתרון הנכון זה לקחת את הכסף כמו שאנחנו כל הזמן טוענים ולפתור אתו אחת ולתמיד את הבעיות בירושלים.
גלעד ארדן: זו הזדמנות היסטורית.
גלעד ארדן: אנחנו פנינו לבג"צ בעניין, כי משרד האוצר ממשיך במאבק הזה.
גלעד ארדן: אני מקווה שבמאבק הזה אנחנו לא נפסיד, כי אם אנחנו נפסיד, מי שיפסיד זה המשפחות הנזקקות בירושלים, שממתינות שנים ארוכות.
יואל חסון: חברת שקמונה, נורית רז, נמצאת פה?
יואל חסון: חברת חלד-?
יואל חסון: אז ממשרד האוצר, מי נמצא?
אביחי יפת: אני מהחשב הכללי.
יואל חסון: איפה צחי דוד, איתי חוטר?
אביחי יפת: לא הגיעו.
אביחי יפת: צחי, אני לא יודע, אבל איתי חוטר נמצא בשבוע השתלמות.
יואל חסון: הוא הודיע שהוא לא מגיע?
יואל חסון: אתה יודע שלוועדה יש חובת הגעה לדיונים.
אביחי יפת: אני אעביר את זה.
יואל חסון: מה עמדת האוצר על הדברים ששמעת עכשיו?
אביחי יפת: אני לא מייצג את אגף תקציבים, אני מייצג את אגף החשב הכללי ואני לא יכול להעיד בשם אגף התקציבים.
יואל חסון: אבל למה רפרנט השיכון לא הגיע?
יואל חסון: למה מי שרפרנט לא בא?
אביחי יפת: אני לא יכול לתת לך תשובה.
יואל חסון: ומה התפקיד שלך?
אביחי יפת: אני רפרנט שיכון בחשב הכללי ואני כן יכול להוסיף.
קריאה: הוא לא מחליט כמה כסף יש לנו.
קריאה: עם מה שיש, הוא מנהל אותנו.
קריאה: אגף תקציבים, הוא קובע.
אביחי יפת: אני יכול להגיד שהסכמי הניהול החדשים שנחתמים עם חברות השיכון משפרים את מצב החברה ואת מצב הדייר ושבהסכמים החדשים, ביקורי המעגל שחייבת החברה לבצע בדירות, שזה בעצם שמירת התחזוקה על הדירה, מקבל תמרוץ בהסכם.
אביחי יפת: ויגרום למצב של שמירה על התחזוקה הקיימת.
יואל חסון: אתה חושב שזה מבוצע?
יואל חסון: אומר לך פה השר באופן ברור שהוא לא עומד בזה, שזה לא.
אביחי יפת: בהסכם החדש, גם עם חברת עמיגור, יש תמרוץ לחברה לבצע את ביקורי המעגל בדירות שהם מנהלים.
אריאל אטיאס: סליחה שאני מתערב, אתה מדבר על משהו אחר שהוא מדבר.
אריאל אטיאס: אתה מדבר על הביקורת, האם אנחנו עושים בקרה מה מצב הפיצוצים בצנרת ובדירות.
אריאל אטיאס: הוא מדבר על משהו אחר.
אריאל אטיאס: האם אתה חושב שאנחנו יכולים לתת שירות מתאים ונכון, למשכירי הדירות, בנתונים שנתנו לנו, בתבן שאנחנו מקבלים.
אביחי יפת: אני חושב שיש פה אנשים שמנהלים את הדיור הציבורי.
יואל חסון: אבל אתה הולך חזרה לאוצר, אומרים לך פה שלא מסוגלים, אומר השר, עזוב את זה, השר שממונה על הכל, אומר שהוא לא מסוגל לעמוד בזה, מבחינת הכלים שיש לו היום.
יואל חסון: אתה הולך עם זה הלאה?
יואל חסון: אתה בא ואומר, או שאתה אומר – זה מה יש ועם זה נעשה, ננצח?
אביחי יפת: אתה מפנה שאלה שאמורה להיות מופנית.
יואל חסון: אתה הקורבן, אחרים לא באו.
יואל חסון: אני תכף אברר למה הם לא הגיעו וגם זה לא יעבור בשתיקה, תאמין לי.
יואל חסון: כי לוועדה הזאת יש זכות אחת משמעותית – לפה חובה להגיע.
יואל חסון: ודאי כשמדובר בדו"ח מבקר המדינה.
יואל חסון: ואני הולך לנקוט את כל האמצעים מול אותם אנשים שגם לא הודיעו שהם לא מגיעים ורשום, אגב, שהם מגיעים.
יואל חסון: זאת אומרת, הם אישרו שהם יגיעו, והם בסוף לא הגיעו.
יואל חסון: אז אתה נשלחת פה, אז אתה משלם את המחיר, זה חלק מהעניין.
יואל חסון: ודבר שני, תנסה לתת הסבר בכל-זאת, שלפחות לפרוטוקול יהיה משהו.
אביחי יפת: אני אומר שמבחינת התוספת שניתנה, ניתנה תוספת של 100 שקל לחברת עמידר ועמיגור לשיפור מצב התחזוקה ובהסכמים החדשים המצב של הדיירים והחברה המנהלת, משפר את המצב לעומת המצב בעבר.
יואל חסון: אני רוצה לשמוע, לפני שאנחנו נסכם את הדיון, את עמותת סינגור קהילתי.
שלמה שפירא: לצערנו, אנחנו בעבודה היום-יומית עם הפונים, כשאנחנו נפגשים עם הקהילה בלוד, באר-שבע וירושלים, עדיין הבעיות נשארות בעינן וגם בשנה האחרונה לא מצאנו פתרונות, במיוחד בקשר במערכת היחסים שבין חברת עמידר לבין משרד השיכון.
שלמה שפירא: יש לנו כן את בת אל שהיא דיירת הדיור הציבורי והיא תשמח לספר לכם את תלאותיה עם עמידר, רק במהלך השנה האחרונה.
שלמה שפירא: בבקשה.
יואל חסון: תגיד רגע, אני רוצה לפני שאתה מנהל פה את הדיון ונותן רשות דיבור לאנשים.
שלמה שפירא: סליחה.
יואל חסון: אז אני רוצה לשאול אותך, אם אתה, השינויים פה שהוצגו, לפחות בשנה האחרונה, התוספות, מה שהשר הציג, לפי מה שאתם יודעים והבדיקות שלכם, זה שינה את המציאות?
שלמה שפירא: שום דבר.
יואל חסון: למה לא, שום דבר?
שלמה שפירא: שום דבר, ממש כלום.
שלמה שפירא: הפונים שלנו לא קיבלו מענה.
יואל חסון: אז איפה הכסף הולך?
שלמה שפירא: הפניות שיש לנו, והבאנו חלק עמנו, לא קיבלו מענה בפועל, לא יעיל ולא מהיר.
שלמה שפירא: תשובות מוועדות החריגים לא קיבלנו.
שלמה שפירא: מערכת היחסים בין עמידר לבין משרד השיכון היא איננה ברורה.
שלמה שפירא: זה דורש, כל אחד דורש תשובות מהשני, כל אחד זורק את הכדור, את הדייר, מאחד לשני, והחלטות לא ניתנות והדייר נמצא באוויר.
שלמה שפירא: במקרה של בת אל, קבעו לה שהיא כבר, כולם מסכימים שהיא זכאית לשיפוצים שהיא מבקשת אותם משנת 99, מהשנה שהיא נכנסה לדירה, אין מחלוקת שזקוקים לשיפוצים.
שלמה שפירא: עמידר כבר מודה בכך, כתבו לה אפילו הודעה שאת זכאית לשיפוצים, תצאי מהבית, נשפץ לך את הבית.
שלמה שפירא: לאן היא תצא?
שלמה שפירא: אז הפנו אותה לפרזות, פרזות אמרו אין דיור, העבירו אותה לוועדה שקבעה לה שלושה חודשי שכר דירה חילופי, כשהיא בכלל לא יודעת, מילא לאן היא תלך, מה ישפצו, מתי ישפצו, מתי יתחיל, מתי יסתיים השיפוץ.
שלמה שפירא: פשוט כל הטיפול הוא לקוי מיסודו, לצערנו.
בת אל השחר: וכבר כל הבית נמצא בחצר.
יואל חסון: איפה את גרה?
בת אל השחר: אני גרה בקטמון בירושלים.
בת אל השחר: עד שלקח לי לקבל בכלל דיור ציבורי, אני אלמנה עם חמישה ילדים, כבר למעלה מ- 20 שנה אני אלמנה.
בת אל השחר: היו לי תינוקות ביד ואני גם כן יתומה, אין לי אף אחד.
בת אל השחר: זאת אומרת, אני צריכה לפנות רק למדינה, ללשכת הרווחה כדי שקצת יעזרו.
בת אל השחר: עד שקיבלתי אישור של הדירה, אני לא אנאלפביתית, אני קוראת, אמרו לי תחתמי.
בת אל השחר: אמרתי- רגע, אני צריכה לקרוא על מה אני חותמת, בשביל לקבל את הבית, למרות שאני ברחוב, לא היה לי איפה לגור, אבל גם רציתי לדעת על מה אני חותמת ובאחד הסעיפים כתוב לי הדירה תקינה.
בת אל השחר: אז זה שבא מעמידר, אמרתי לו – הדירה לא תקינה, הדלתות נפולות, הקירות לא בסדר, החשמל לא בסדר.
בת אל השחר: הוא פשוט איים עלי ואמר לי – אם עכשיו, כרגע, את לא חותמת, אני שם אותך בסוף הרשימה.
בת אל השחר: ואני לא חתמתי, כי אמרתי לו – הדירה לא תקינה, אני ממש בכיתי והלכתי לעובדת הסוציאלית, היא אמרה לי – את חייבת לחתום, אחר-כך תבקשי את מה שאת רוצה.
יואל חסון: מתי זה היה?
יואל חסון: לפני כמה שנים?
בת אל השחר: 14 שנה.
בת אל השחר: ואני אמרתי – אני חושבת שאת טועה, כי אחר-כך מי יהיה העד שלי, שזה לא, שזה היה ככה?
בת אל השחר: היא אמרה לי – תחתמי.
בת אל השחר: בבכי, בבכי אני חתמתי.
בת אל השחר: וקיבלתי את הדירה כמו שהיא לא בסדר.
בת אל השחר: זה היה כבר החופש הגדול, גם אמרו לי שאני צריכה לרשום את הילדים לבתי-ספר ואחר-כך אני לא אוכל לרשום את הילדים.
בת אל השחר: אף אחד לא שמע אותי.
בת אל השחר: נכנסתי לדירה, רשמתי את הילדים לבתי-ספר, קיבלתי את הדירה כמו שהיא, וגם אני נרשמתי ללימודים, גם אני נרשמתי ללימודים.
בת אל השחר: אבל הגשם הראשון שירד, הרס לי את כל הבית.
בת אל השחר: הציף את כל הבית בבוץ וגשמים, המיטות, השמיכות, הכלים, הכל הלכו לפח.
בת אל השחר: ומאז, אני כותבת מכתבים לעמידר והולכת לעמידר וכל הזמן מדברת וכל שנה, עכשיו הבית נהיה יותר גרוע.
בת אל השחר: אם אז היו מטפלים, אז היה צריך רק לסגור איזה חור קטן.
בת אל השחר: עכשיו שתבוא לבית, הדירה מחוררת.
בת אל השחר: ומאז לא תיקנתי.
יואל חסון: ומתי בפעם הראשונה קיבלת אישור על שיפוץ?
בת אל השחר: לפני כמה חודשים שהסינגור הקהילתי טיפל לי בבית וטיפל בי ושמע אותי וזה לקח לי מהבריאות.
בת אל השחר: אני לא יכולתי להיכנס לעבודה, הילדים שלי היו צריכים ללכת מהבית, זה הרס לי את כל הבית.
בת אל השחר: אתם חייבים להבין את זה, שאני נהרסתי לגמרי, זה הרס לי את הבית.
יואל חסון: אז מתי קיבלת אישור לשיפוץ?
בת אל השחר: לפני כמה חודשים.
בת אל השחר: ואמרו לי לצאת מהבית לשלושה חודשים.
בת אל השחר: לאן אני יוצאת?
בת אל השחר: אמרו – זה העניין שלך.
בת אל השחר: אבל גם כן, עוד מה שאמרו, אם עכשיו את לא מהר אוספת את הבית ומפנה, אז אנחנו לא עושים.
בת אל השחר: אז אני כבר קמתי בלילה אחד, ארזתי את כל הבית, השארתי רק קצת דברים ושמתי את הכל בחצר.
בת אל השחר: מאז אני מתפללת שלא ירד גשם ובאמת לא יורד גשם, בגללי לא יורד גשם.
בת אל השחר: כי כל הבית בחוץ, כל השמיכות והספרים והכלים, הכל.
יואל חסון: והתחיל השיפוץ?
בת אל השחר: לא. עכשיו משהו אחר חדש יש להם.
בת אל השחר: באה אלי מישהי, אומרת – לא, אני סתם ככה מעמידר וזה, כמה יש בבית?
בת אל השחר: כמה ישנם?
בת אל השחר: כמה זה?
בת אל השחר: מה זה הדלת הזאת?
בת אל השחר: אמרתי לה – אני לא יודעת, אני ככה קיבלתי את הבית.
בת אל השחר: דלת ברזל מאסיבית.
בת אל השחר: אומרת – טוב, אם אתם לא סוגרים.
בת אל השחר: אני כבר התלוננתי על ניקוז של מי גשמים, כשיורד גשם, כל הבית מתמלא בבוץ וגשם.
בת אל השחר: עכשיו הם באים אלי בטענות, אומרים לי, חכמי חלם, אני אומרת לכם, זה משהו שלא, אי-אפשר לדבר על זה מרוב שכואב לי ואני מתעלפת מזה.
בת אל השחר: עכשיו הטענה שלהם – אם את לא סוגרת את הדלת הזאת, בתנאי, אם אנחנו באים לשפץ לך, בתנאי שנסגור את הדלת הזאת.
בת אל השחר: למה שיסגרו לי את הדלת?
בת אל השחר: אני חתמתי על הדלת.
בת אל השחר: ואני אמרתי, רק זה אני גומרת משפט אחרון, הנציג של עמידר, שאמרתי לו שהבית לא בסדר, הוא פתח את הדלת, הוא אומר לי – תראי איזה חצר יש לך פה, אף על פי שהכל אבנים וסלעים וקצת עדרתי שם, קניתי מעדר, שמתי שם קצת נענע, אי-אפשר שם להשתמש בחצר הזאת.
בת אל השחר: אומר לי – תראי איזה חצר יש לך.
בת אל השחר: כדאי לך לחתום.
בת אל השחר: רק בשביל החצר, כי אם את לא תחתמי, אני אשים אותך באולסוונגר, איפה שכל הנרקומנים.
בת אל השחר: בטח שפחדתי, יש לי ילדים קטנים, אני צריכה לגור עם נרקומנים?
בת אל השחר: אז אני אקח דירה מחוררת.
יואל חסון: תודה רבה לך, אני מודה לך על הדברים.
יואל חסון: עמידר, אחר-כך תתייחסו לדבר הזה, כאל מקרה נקודתי.
סיגלית גבעון פדידה: עוד הערה קטנה מסינגור.
סיגלית גבעון פדידה: המצב הוא אותו דבר והנושא של ועדת חריגים מאוד מטריד אותנו.
סיגלית גבעון פדידה: זה לא עובד.
סיגלית גבעון פדידה: יש לנו בקשה – מחודש אפריל, עכשיו חודש נובמבר, שום תשובה והמון מכתבים שהדייר כתב, לא ברור אפילו אם היא התכנסה, אם יש החלטה, אין החלטה.
סיגלית גבעון פדידה: אז גם בנושא הזה, אנחנו לא רואים בשטח שיפור.
יואל חסון: OK, תודה.
בת אל השחר: ורק משפט אחרון, בבקשה.
בת אל השחר: העניין של הניקוז של הגשמים.
בת אל השחר: בשביל לא לעשות ניקוז גשמים, זה להעניש אותי ולסגור את הדלת, למה?
בת אל השחר: מה יש שם?
בת אל השחר: ריק, הכל ריק שם.
בת אל השחר: כולם שם בנו, אני בחיים לא אוכל לבנות, אין לי כסף ללחם, אז מה העונש הזה?
יואל חסון: תודה, אני מודה לך, תודה.
דוד קשני: תראו, רבותיי, אנחנו יושבים פה עשרות שנים ומדברים על אותו סיפור.
דוד קשני: קשה מאוד היום לפתור את הבעיה הזאת של התיקונים, ולכן, מה שאני מציע, אם הממשלה תקבל את זה, זו הדרך הנכונה ביותר.
דוד קשני: יש חוק שנקרא חוק פינוי בינוי, קבלנים פנו אתמול בעיריית תל-אביב יפו שישבנו, הם רוצים אחד על ארבע, כלומר, על כל דירה שהם מפנים, הם רוצים לבנות ארבע יחידות דיור לקבל ארבע יחידות דיור.
דוד קשני: מה שקורה עם הבעיה הזאת, ואז נפתור את כל הבעיה, הרי הבתים האלה נבנו לפני 40, 50 שנה.
דוד קשני: אם תהיה חס וחלילה רעידות אדמה, שישבנו עם השר, משה כחלון, שהיה יושב-ראש הוועדה, לרעידות אדמה, הוא העלה את הבעיה הזאת של הדיור הציבורי.
דוד קשני: הדירות האלה, אם תהיינה רעידות אדמה, יתמוטטו לחלוטין.
דוד קשני: הם עומדים על גפרורים, על עמודים כאלה דקים.
דוד קשני: ולכן, כדאי לממשלה ללכת על הנושא של הפינוי בינוי ולפתור את הבעיה הזאת של התיקונים ושל כל הדברים האלה.
יואל חסון: ראש עיריית בית שמש, בבקשה.
משה אבוטבול: ראשית, אני לפני שבאמת נדבר על הנושא של הביקורת, קודם כל שבחים לשר ולמשרד שבתחומים אחרים עושים רבות בעיר שלנו, בית שמש, אם זה נושא של חדש מול ישן, וכל מיני תשתיות שקיימות בתוך העיר, אז זה לפני הכל וכמובן ה- 5,000 דירות שנבנות כעת בעירנו בית-שמש.
משה אבוטבול: אני רק חייב לשתף את החברים בוועדה בלבטים שקורים אצלי כראש עיר.
משה אבוטבול: מקבל מכתב, חוות-דעת של מהנדס העיר, שמבקשת ממני לחתום על צו פינוי למבנים שלמים.
משה אבוטבול: מתקבלת אצלי חוות-דעת של היועץ המשפטי שמבקש ממני לבצע את הדברים האלה.
משה אבוטבול: ונשאלת השאלה, כשאני מכיר את אותם תושבים ואני מגיע אליהם לשם, הם מספרים לי בדמעות, על פחדים שיש להם בתוך הדירות הללו, אם זה שתקרה נופלת על אותם ילדים, כל מיני תופעות של לגור בתוך חדר שהוא חצוי, באמצע יש מרווח שיכולה לפחות חתולה לעבור בתוכו.
משה אבוטבול: ואותם ילדים חיים בתוך פחדים יום ולילה, לילה ויום, והם לא יודעים איך לגור שם, שאנחנו יודעים שמדובר שם בדרך-כלל, באוכלוסיות מאוד חלשות, קרי – עולים חדשים מהקהילה האתיופית, שאנחנו מאוד חרדים להצלחתם או כאלה שבאמת קשישים שהם באמת מחוסרי ישע.
משה אבוטבול: אז אנחנו נמצאים פה בבעיה אמיתית, שפונים אלי ומבקשים ממני לחתום על צו פינוי ונשאלת השלה להיכן לפנות אותם?
משה אבוטבול: זימנתי דיון אצלי בלשכה, הבאתי גם את החברים ממשרד השיכון, מעמידר, וכולם היו שם וכולם תמימי דעים שהמצב שם קשה ביותר ולא ניתן להשאיר, בגלל קונסטרוקציה מאוד מוחלשת, שלא ניתן לעשות את זה.
משה אבוטבול: פנינו לשיקום שכונות, הם אומרים – אנחנו מטפחים את המעטפת, לא נכנסים לתוך הבתים, אנחנו פונים גם כן וגם קוצץ התקציב של שיקום שכונות בשנים האחרונות בצורה מאוד מאוד דראסטית ואני פה מעלה גם כן בעיות אחרות שמתקשות יותר.
משה אבוטבול: כאשר יש עם מי לדבר ויש עם מי לא לדבר.
משה אבוטבול: אני מדבר גם סוגי האוכלוסייה שם, אפילו ועד בית מסודר הם לא מסוגלים להקים.
משה אבוטבול: אז אנחנו נמצאים פה בבעיה, בפצצה אמיתית שצריכים לקיים באמת דיון אמיתי ולנסות להגיע גם כן למסקנות.
משה אבוטבול: אני, אישית, הרסתי ברח' הגפן בניין שהיה ניתן לעמוד להריסה, כי שם זה היה פרטי של אנשים.
משה אבוטבול: ברגע שנכנס פה אלמנט של עמידר, צר לי, אבל כמעט אין עם מי לדבר.
משה אבוטבול: אני לא מקבל גיבוי מלא בנושא.
משה אבוטבול: היום אני שומע שיש ארבע וחצי מיליון שקל.
משה אבוטבול: לא הכסף כאן אלא מימד הזמן.
משה אבוטבול: אני כאן פונה למשרד מבקר המדינה, עלי לחתום על הצו או לא לחתום?
משה אבוטבול: אם אני חותם, אני מציב אתכם בבעיה קשה איפה לשים את אותן משפחות, על ילדיהן.
משה אבוטבול: האם תשכרו בית-מלון עד שיקימו שם את כל הנושא?
משה אבוטבול: צריכים לחשוב גם כן על דברים שהם הלאה.
משה אבוטבול: אני רק עצרתי את זה.
משה אבוטבול: ביקשתי, ביקשו עד ל- 15 לחודש לתת להם זמן.
משה אבוטבול: בינתיים הגיע הדיון אצלכם.
משה אבוטבול: אבל תבינו, אתם שומעים את הסיפור שלהם, עד היום ידענו במשנה על תפילת עוברי דרכים, שלא ירד הגשם, עכשיו אנחנו שומעים על דירת עוברי דירות שלא ירד הגשם.
משה אבוטבול: זו גם כן תפילה ומי יודע, באמת, אולי באמת אין גשם, אנחנו כמאמינים יודעים שאפילו תפילה קטנה יכולה למנוע דברים מהסוג הזה.
משה אבוטבול: לכן, אני רוצה להודות על קיום הדיון ורוצה רק לבקש שתענו לי, אם אפשרי, כל מי שצריך לענות, האם אני חותם היום על הצו או שאני מוגן בנושא הזה.
יואל חסון: ממש סבב אחרון.