GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אתי עראג'י: זה לא חברתי.
עמירה דותן: מה זה כן?
עמירה דותן: תסבירי לי מה זה כן.
אתי עראג'י: אני אסביר.
אתי עראג'י: מראים שכלכלית קיבלנו דונם, הכול טוב ויפה מבחינה כלכלית.
אתי עראג'י: בואו נראה מה הקיבוץ הרוויח מזה?
אתי עראג'י: הוא לא רק הרוויח, אלא המשיך עד היום כתוצאה מהסכם ההעתקה אף על פי שלא כתובים הרווחים האלה בהסכם.
עמירה דותן: למה זה מפריע לך?
אתי עראג'י: כשאני חותמת על הסכם העתקה אני מצפה לשוויון מוחלט.
עמירה דותן: איפה אין שוויון?
אתי עראג'י: אין שוויון מוחלט.
אתי עראג'י: אנחנו גילינו שאנשים שנכנסו לקיבוץ, קיבלו דונם, ולא היו שייכים בכלל לקיבוץ.
אתי עראג'י: הם לא היו חברים בקיבוץ.
אתי עראג'י: זה נודע לנו אחר-כך.
אתי עראג'י: אמרו לנו שהסכם ההעתקה הוא סודי, ואי אפשר לראות אותו.
אתי עראג'י: לא ראינו אותו, וחתמנו על משהו שלא ראינו.
אתי עראג'י: אחר-כך צירפו את סעיף 13 אחרי שנה.
אתי עראג'י: אנחנו נמצאת במצב נפשי קשה, ואנחנו לא יכולים לומר כלום, ואומרים לנו לחתום.
אתי עראג'י: לאן נלך?
אתי עראג'י: מה אמרו לי כשאמרתי שאני לא רוצה לחתום?
אתי עראג'י: אמרו לי, לכי לרחוב עם חמשת הילדים שלך.
אתי עראג'י: זאת אומרת, אולצתי לחתום.
אתי עראג'י: לא רק אני, כולם אומרים את זה.
אתי עראג'י: אם היינו יודעים שהסכם ההעתקה יהיה כפי שהיה, לא היינו חותמים, לא היינו באים לשם.
עמירה דותן: אני רוצה להבין, חתמתם על הסכם בלי לדעת מהו?
אתי עראג'י: בוודאי.
אתי עראג'י: זה היה סודי.
אתי עראג'י: אני ביקשתי אישית מהנציג.
אתי עראג'י: הרמתי טלפון.
עמירה דותן: את חתמת על נייר בלי לדעת מה כתוב בו.
אתי עראג'י: אני הייתי במצב קשה מאוד, וביקשתי לדעת.
אתי עראג'י: יתרה מזאת, ביקשתי לדעת את ההסכם.
אתי עראג'י: סליחה, שאני אומרת את זה, צביה, את לא היית באותה תקופה.
אתי עראג'י: זה היה יונתן בשיא- -
צביה שמעון: איתַי היה, אז איתי יענה.
אתי עראג'י: את תראי שאני אומרת את הדברים, ויש לי גם הוכחות בכתב.
אתי עראג'י: יש לי תיק מלא התכתבויות.
עמירה דותן: רגע, נתקדם.
עמירה דותן: חתמת על הסכם העתקה בלי לדעת על מה את חותמת.
אתי עראג'י: בוודאי, בהתחלה לא ידעתי.
עמירה דותן: מתי זה היה, בשנת 2005?
עמירה דותן: עכשיו אנחנו ב-2008, ואת חברת ועד המנהל.
אתי עראג'י: לכאורה.
אתי עראג'י: על הנייר.
עמירה דותן: תסבירי לי את ה"לכאורה".
אתי עראג'י: בהתחלה היה כתוב בהסכם ההעתקה שחתמנו עליו שיהיו שלושה נציגים מהקיבוץ פלוס שניים חיצוניים, פלוס שני נציגים מהמפונים.
אתי עראג'י: היו שני נציגים מהמפונים עד הבחירות האחרונות, והיינו עם הרבה כוח.
אתי עראג'י: אנשי הקיבוץ הם שלושה, פלוס האדם השני שהוא חבר מגרנות ששייך לקבוצה ששייכת לקיבוצים, פלוס אדון סיזל שהוא המזכיר שהיה וגם יושב ראש שהוא מתוך הקבוצה, והוא המשיך את הקבוצה של הקיבוץ.
אתי עראג'י: ככה נוצר מצב שגם ככה היינו מיעוט.
אתי עראג'י: אני שלחתי מכתבים – הוא הקריא רק מכתב אחד שאני כתבתי, אני מודה – ואחרי שזה התחיל להיות הצקה עד כדי פחד – אני כתבתי אותו אחרי הרבה מאוד מכתבים ששלחתי לו וגם דיברתי עם האנשים שלו, והם אמרו לי שאכן הדברים נראים לא נכון.
אתי עראג'י: הם אמרו לי את הדברים האלה, וביקשתי שאדון סיזל לא ימשיך כי הוא מייצג רק קבוצה אחת.
אתי עראג'י: אני יושבת בוועד, ואני רואה את זה, ואפשר להראות דבר לדבר.
אתי עראג'י: גם במאזנים, שכתובים לטובת אנשי הקיבוץ, בהסכם ההעתקה היו כתובים, ארבעה בנים שאין להם זכות לקבל נחלה, והם הכניסו אותם, והמדינה אמרה שהם ישלמו 11% מהכסף, 30 אלף.
אתי עראג'י: הם עשו ישיבה לפני שבאנו - -
עמירה דותן: או-קיי.
אתי עראג'י: תני לי לסיים את הדברים, את תראי שהדברים מורכבים.
עמירה דותן: לא רק שהם מורכבים, לכן אני רוצה להפסיק את זה כאן.
אתי עראג'י: - - הם עשו ישיבה והוציאו את זה מהמאזנים שלנו.
אתי עראג'י: אדון סיזל הוציא וכתב את זה במאזנים.
אתי עראג'י: כתוב במכתב שצריך להוציא את זה מהכיס של האנשים, והוציאו את זה מהאגודה.
אתי עראג'י: כשאני באה להעלות פה את הדברים הוא לא נותן לי תשובות כי הרשם יושב ומגן על הקבוצה הזאת.
אתי עראג'י: אפשר להראות את זה במכתבים – לא היה מענה אחד.
אתי עראג'י: גם בטלפונים אדון שרגא, שאני מאוד מכבדת, אמר לי שאני צודקת.
אתי עראג'י: אמרתי לו, למה אתה מוסיף להם אדם רביעי בבחירות האלה?
אתי עראג'י: לא מספיק שלושה ועוד שניים – חמישה נגד שניים?
אתי עראג'י: ייאשת את האנשים.
אתי עראג'י: אנשים נמצאים במצוקה, הם כבר לא יודעים אם לבנות את הבית או לא.
אתי עראג'י: עכשיו אתה מוסיף עוד אדם?
אתי עראג'י: הדברים הם כלכליים קשים מאוד.
עמירה דותן: אני הבנתי את נושא יד-חנה.
עמירה דותן: הוא באמת מאוד מורכב, והוא לא רק חברתי.
עמירה דותן: איתי, בבקשה.
עמירה דותן: בזה נסכם את נושא יד-חנה.
איתי אהרונסון: שני דברים בקצרה: העיניים הופנו הנה בשלב מסוים לגבי ההיסטוריה של ההסכם – האם קיבלה עותק או לא.
איתי אהרונסון: הטענות לא הופנו למנהלת סל"ע, אלא לנציגות של הקבוצה ביחסים שבין הנציגות לבין כל חברי הקבוצה.
איתי אהרונסון: אני לא מכיר דבר כזה, זאת פעם ראשונה שאני שומע.
איתי אהרונסון: בכל מקרה, הטענות בעניין זה לא מופנות למנהלת סל"ע.
איתי אהרונסון: כמובן, מנהלת סל"ע ניהלה משאים ומתנים, החליפה עם עורכת הדין של הקבוצה ועם נציגי הקבוצה את הטיוטות, וכולם ראו את הכול.
איתי אהרונסון: מה היה בין הנציגות לבין האנשים אני לא יודע.
איתי אהרונסון: שנית, אני רוצה לומר יותר מאשר לוועדה, לאנשי חומש המפונים: אני שמעתי לכל אורך הדיון הזה "אנחנו" ו"הם".
איתי אהרונסון: ככל שזה נוגע להסכם חומש-יד-חנה האמירות האלה ממש לא במקום.
איתי אהרונסון: אני רוצה להזכיר לכם ולכולנו מאיפה התחלנו.
איתי אהרונסון: כאשר התחיל לקרום עור וגידים נושא הסכם חומש-יד-חנה הבקשה המקורית של אנשי יד-חנה הוותיקים הייתה שהם יקבלו מגרשים של דונם; אנשי חומש באו ואמרו מצדם שהם רוצים להצטרף כחברים שווים לכל דבר ועניין, ומה שמקבלים אנשי יד-חנה הם מבקשים לקבל גם.
איתי אהרונסון: עם זה היה קושי מאוד גדול כיוון שבחומש היו לאנשי חומש מגרשים של חצי דונם, ופה הם ביקשו לקבל נחלות, והיועץ המשפטי לממשלה לא אישר את זה.
איתי אהרונסון: אחרי סדרה מאוד ארוכה של דיונים ברמת היועץ המשפטי לממשלה עצמו – אפילו לא נציגיו – במספר ישיבות ודיונים, גובשה המתכונת שאנחנו מכירים אותה היום שבמסגרתה אנשי יד-חנה הוותיקים נדרשו לוותר במשהו על סוג הנכס שיקבלו, וברור לכולם היה שהמשמעות היא שאנשי חומש הולכים לקבל נכס משמעותי בשווי לעומת מה שהיה להם, וכל זה מתוך העיקרון של קליטה ביישוב הוותיק, אבל כשווים ולא כהרחבה בתנאים פחותים.
איתי אהרונסון: השורה התחתונה של הדברים היא שאנשי חומש – ואני לא רוצה להשתמש בביטוי "הרוויחו" – אבל מתוך הרצון ללכת איתם בבקשה שלהם להיקלט ביד-חנה כשווים לכל דבר ועניין, גם בצד החומרי קיבלו נכס הרבה יותר טוב ממה שהיה ניתן להם אלמלא עמדו על אותה דרישה ואלמלא העיקרון הזה ליווה את ההסכם הספציפי הזה.
איתי אהרונסון: לבוא ולשמוע היום על רקע הצעד המשמעותי שנעשה לקראתם בהטבות, את האמירות מסוג "אנחנו" ו"הם", זה בניגוד גמור לעיקרון שעליו עמדו אנשי חומש עצמם בבקשות שלהם, ושהיו הבסיס היחידי לאישור החריג שניתן בידי היועץ המשפטי לממשלה למתכונת הנוכחית של הסכם יד-חנה.
איתי אהרונסון: לכן מאוד צורם לי לשמוע את האמירות "אנחנו" ו"הם".
איתי אהרונסון: גם אם יש להם מחלוקות פנימיות כאלה ואחרות, כל האמירות "אני נציגת חומש", "אני נציג חומש האמיתי" – מה זה הדבר הזה?
איתי אהרונסון: אתם חברים ביד-חנה, אין דבר כזה.
איתי אהרונסון: תנו לי להשלים את הדברים.
אתי עראג'י: הוא אומר דברים לא לעניין.
אתי עראג'י: תאמר דברים נכונים.
איתי אהרונסון: תנו לי להשלים את הדברים, ותענו לי אחרי שאשלים.
איתי אהרונסון: כאשר אני שומע את האמירות: "מר סיזל מייצג את אנשי חומש הוותיקים, הוא לא מייצג אותנו" – הבקשה שלכם מלכתחילה הייתה להצטרף ליד-חנה כשווים בין שווים- -
אתי עראג'י: אבל זה לא כך.
איתי אהרונסון: - - וכל האמירות: "אתה מייצג את הוותיקים", "אתה ניהלת את המשא ומתן לפני", "אתה לא יכול עכשיו לייצג אחרי" – מה זה?
איתי אהרונסון: זה בניגוד לכל העיקרון שעמד בפני היועץ המשפטי לממשלה כשהוא אישר את ההסכם הזה.
איתי אהרונסון: לכן תשקלו את הדברים שוב; אני לא אומר שאין בעיות ואין קשיים, אבל הרעיון "אנחנו" ו"הם" הוא רעיון שצורם לי מאוד היום.
אתי עראג'י: הוא צורם, אבל זאת המציאות.
עמירה דותן: סליחה, אני סיימתי את נושא יד-חנה, אלא אם יובל רוצה לומר משהו לגבי הקראווילות.
יובל פרנקל: נשאלה שאלה לגבי האחזקה.
יובל פרנקל: אנחנו פועלים מטעם משרד השיכון כשלוחים של מנהלת סל"ע; אנחנו אחראים בתחום אחזקת פנים הקראווילות.
יובל פרנקל: הייתה תקופה שהייתה מחשבה להוריד את תחום הסיוע.
יובל פרנקל: מנהלת סל"ע ומשרד השיכון החזירו את זה די מיד לתחום הראשוני.
יובל פרנקל: זה ברמת השירות הכוללת.
יובל פרנקל: לגבי יד-חנה עצמה, אנחנו ביקשנו בהנחיית משרד השיכון ומנהלת סל"ע שמשרד הביטחון שבנה 22 קראווילות יעשה שם סקר מבנים.
יובל פרנקל: 22 מתוך 25 חתמו שאין להם הערות.
יובל פרנקל: אם לאחרונה יש דברים אנחנו מטפלים בזה באופן שוטף.
יובל פרנקל: למשל, המקלחון ששמו אצל יפים, בדקו אם אני יכול להיכנס כדי לראות אם הוא מתאים.
יובל פרנקל: שוב, אם יש בעיה, זאת בעיה ספציפית שצריך לטפל בה.
יובל פרנקל: יש בעיה שקשורה לתחום התשתיות, ובזה משרד השיכון מטפל במקביל.
יובל פרנקל: יש תלונות על תשתיות בחוץ, והמשרד בודק את הדברים האלה בעקבות ההערות שלנו ושל התושבים.
אורי זליגמן: אני רוצה להיות פרודוקטיבי.
אורי זליגמן: שמעתי את הדברים פה.
אורי זליגמן: לא הצלחתי אף פעם מכל המכתבים למקד משהו.
אתי עראג'י: למה לא הזמנת אותי?
אתי עראג'י: היית מזמין אותי.
אורי זליגמן: אני מבקש שאתי תמקד את הנושאים שנראה לה שדורשים בדיקה, תעלה על הכתב מה היא רוצה שייבדק, ואנחנו נראה איך אפשר לקדם את הנושא כדי שהדברים ייבדקו ותהיה תשובה מסודרת עליהם.
אורי זליגמן: עם השותף שלה לוועד, ראובן טביב, היו לי עשרות ישיבות.
אורי זליגמן: לא פשוט אצלי לקיים ישיבה כשאנחנו מדברים על 1.5 מיליון אנשים שתמיד רוצים להיפגש איתי.
אורי זליגמן: ישבתי עשרות ישיבות והטרחתי את יעקב סיזל ואת כל הקבוצה אליי עם עוד אנשים מהקבוצה הזאת וישבנו הרבה על יד-חנה.
אורי זליגמן: זה לא שאנחנו מתעלמים וגם עכשיו אנחנו לא נתעלם.
אורי זליגמן: אני מבקש שנהיה ממוקדים, שלא יהיה כתוב "שחיתות" ו"לא נכון", אלא נושאים.
אורי זליגמן: הנושאים האלה יעלו אצלי על השולחן, ואז אני אחליט מה לעשות איתם.
אורי זליגמן: כך אני מציע לסכם את הישיבה מבחינתי.
אתי עראג'י: אפשר להעיר הערה?
עמירה דותן: בבקשה, המבקר.
יוסי הירש: אנחנו יושבים ורושמים את הדברים בשביל להבהיר את הנקודה לעצמנו.
יוסי הירש: מר וינטראוב אמר שהוא שלח מכתב ב-24 באוגוסט.
יוסי הירש: מר זליגמן אמר שמר ויינטראוב שלח מכתב ב-21 באוגוסט.
יוסי הירש: אני רוצה לדעת אם מדובר באותו מכתב או שיש שני מכתבים- -
אורי זליגמן: יש רק מכתב אחד.
אורי זליגמן: יוסי הירש: - - ושנית, האם אתה שולח את זה לכתובת הנכונה.
אורי זליגמן: כפי שאתה תיארת זה לא אמור להיות מיועד אליך כי צריך לשלוח את זה למפרק, ובמקביל אתה כותב למי שכתב אליך ששלחת את זה או שהוא לא יודע איפה הוא נמצא?
אורי זליגמן: כשיש פנייה אמיתית אלינו זה מתנהל.
אורי זליגמן: פה אין פנייה, פה יש סוג של עצומה שתויקה בתיק.
אורי זליגמן: אין מה לעשות עם עצומה כזאת, במיוחד כשהתקבלה קודם תשובה לחלק מהדברים.
יוסי הירש: לא אישרת את קבלת המכתב.
יפים ויינטראוב: זאת פגיעה באינטליגנציה.
עמירה דותן: סליחה, יפים.
עמינדב דרורי: זה תרתי משמע, "יד ימין לא יודעת מה יד שמאל עושה" אצל אותו אדם.
עמינדב דרורי: הוא רק מחזיק שני כובעים.
עמינדב דרורי: המבקר ענה על זה.
עמירה דותן: תודה רבה לאנשי יד-חנה שבאו והעלו את הדברים על השולחן.
אתי עראג'י: פתאום הדברים ברורים אחד לאחד.
אתי עראג'י: אני לא יודעת מה ברור.
עמירה דותן: אין לי ספק, שיש פה חוסר שביעות רצון ואנטי מוחלט מצד האנשים שיושבים פה ומייצגים את יד-חנה.
עמירה דותן: יחד עם זה, אני בדקתי את ההסכם, ויש לכם הסכם יפהפה; יש לכם מקום שהוא פנינה.
עמירה דותן: אני רואה פה את השקפים שיעקב סיזל מעלה כאן.
עמירה דותן: יש לכם מועצה שמהתחלה רצתה אתכם, רוצה אתכם ורואה בכם חלק.
עמירה דותן: בוועדת המשנה שעוסקת במפוני גוש קטיף אני רואה שהטיפול בכם היה יוצא מן הכלל.
עמירה דותן: עכשיו כמו בכל תהליך של גדילה הגיע הזמן שהולכים לגן.
עמירה דותן: לגן כבר לא הולכים עם אמא, אלא כבר יש גננת ומטפלת.
עמירה דותן: צריכים להיפרד מהאמא ומהסינר וצריכים להתרגל לחיים החדשים.
עמירה דותן: לכן רשם האגודות והמזכיר ואת כחלק מהוועד, צריכים לקחת על שכמכם את הובלת יד-חנה החדשה.
עמירה דותן: אני מאוד מודה לך, אורי, שאתה אמרת שאתה לוקח את הדברים משני הטעמים: קודם כול, אתה לא מונה את 60 הימים, וכל בעיה שיש בנושא המפרק אתה רוצה לדעת כערעור, ואתה תטפל בזה ברוח טובה ובראש טוב; דבר נוסף שאני שומעת ממך הוא שאתה מבקש לדעת, לגופם של עניינים ולא בשיפוטיות ולא במילים כאלה ואחרות איפה הנקודות שבהן אתי וכל הקבוצה מרגישה שהדברים לא נעשים בצורה המיטבית ולא בצורה המשווה.
עמירה דותן: היא מרגישה שבאיזשהו מקום היא לא במיעוט, אלא בהרגשת נחיתות.
עמירה דותן: את הרגשת הנחיתות הזאת הייתי רוצה שהיא תגיד, כמו שאתה אומר לה, איפה זה בא לידי ביטוי, ושתבדוק את זה.
עמירה דותן: אני מבקשת ממך שהבדיקה תהיה בשיתוף עם האנשים האלה כי הם כבר חוו חוסר שקיפות הרבה מאוד זמן.
עמירה דותן: אם נראה להם שקיפות ועבודה יחד אולי הדברים ייעשו טוב יותר.
אתי עראג'י: אבל אלה דברים לא נכונים.
אתי עראג'י: דברים לא חוקיים.
עמירה דותן: אני רוצה לומר תודה למנהלת סל"ע.
עמירה דותן: זאת דוגמה לעבודה נכונה ליישובם של הנושא של מפוני חומש.
אתי עראג'י: זה נושאים של שחיתות.
עמירה דותן: נעבור לנושא של כפר דרום.
אתי עראג'י: הפכתם "שחיתות" ל"חברתי".
אתי עראג'י: צר לי, אני ציפיתי מהמקום הזה.
אתי עראג'י: זה דברים של שחיתות.
אתי עראג'י: שלחנו - - -
עמירה דותן: אתי, כל מילה מיותרת כרגע.
אתי עראג'י: דברים כספיים הפכתם לחברתיים לשמונה אנשים.
אתי עראג'י: אני מצפה שיבדקו את זה.
אתי עראג'י: קראו את המכתבים שלי.
אתי עראג'י: מדובר על שחיתות.
אתי עראג'י: אנשים מייצגים פה כספים של מדינה שעברו לאנשי הקיבוץ- -
עמירה דותן: כפר דרום.
אתי עראג'י: לא בודקים את זה.
אתי עראג'י: במקום שהכספים החברתיים יועברו לאנשי המפונים- -
עמירה דותן: יש לך כתובת, אתי.
עמירה דותן: יש לך כתובת שפתחו לך דלת.
אתי עראג'י: הכתובת מפסח שנה שעברה.
אתי עראג'י: הוא לא הזמין אותי.
עמירה דותן: אז הנה, הוא מזמין אותך עכשיו.
אורי זליגמן: אני לא מזמין אותה, אני רוצה שהיא לא תגיד "שחיתות"- -
אתי עראג'י: - - - אחד לאחד.
עמירה דותן: העתק ממכתבך תשלחי גם אליי.
אתי עראג'י: אני אשלח לך לא אחד, לא שניים- -
עמירה דותן: לא, אני לא צריכה מסות, אני צריכה אחד ממוקד.
אתי עראג'י: שלוש שנים - - - זה צדק?
אתי עראג'י: זאת שחיתות- - -הרשם יודע זאת.
עמינדב דרורי: אני רוצה רק דבר אחד להגיד: תודה רבה ליושבת ראש הוועדה שקיבלה אותנו בצורה לא רגילה- -
אתי עראג'י: מדובר על מיליונים.
אתי עראג'י: כספים שנגנבו במיליונים, ואתם יושבים- - -איפה אתם?
יעקב סיזל: ככה נראות ישיבות ההנהלה.
עמירה דותן: בהצלחה, חברים.
עמירה דותן: 2.
עמירה דותן: דיור למפוני כפר דרום הנמצאים באשקלון
אברהם יעקב שרייבר: אומרים שלפעמים יש תגובות נורמליות למצבים לא נורמליים.
אברהם יעקב שרייבר: אסור לשפוט אנשים.
עמירה דותן: אסור לשפוט אנשים בשום אופן.
אברהם יעקב שרייבר: אנחנו מרגישים את השטח.
עמירה דותן: אסור לשפוט אנשים, ואני מקווה שהבנתם שלא התכוונו לשפוט אף אחד, אלא רק לפתור.
אברהם יעקב שרייבר: אנחנו לשם שינוי לא הבאנו תמונות, כי אנחנו מסתובבים במסדרונות ורואים אותנו בטלוויזיה מדי יום.
אברהם יעקב שרייבר: אנחנו גרים באשקלון, נופלים עלינו טילים.
עמירה דותן: קודם כול, תדעו שאתם חבים תודה רבה ליובל שבזכותו ידעתי על הבעיה ובאנו לדיון.
אברהם יעקב שרייבר: מדי פעם אנחנו מזמינים את הנוגעים בדבר לראות אותנו, וכך גם נולד העניין.
אברהם יעקב שרייבר: אנחנו ביקשנו את הדיון הזה.
אברהם יעקב שרייבר: אנחנו מדברים כרגע על הפתרון הזמני של כפר דרום, לא על פתרון הקבע.
אברהם יעקב שרייבר: בתוך הפתרון הזמני לתושבי כפר דרום שקבוצה אחת מתוכם כיום באשקלון, נחתם חוזה עם קבלן באשקלון על נתינת דירות לתושבי כפר דרום.
אברהם יעקב שרייבר: חלק מהדירות פנויות וחלק שכורות.
אברהם יעקב שרייבר: מכיוון שאף אחד לא העלה על דעתו שפתרון הקבע ייקח למעלה מ-3 שנים חתמנו עם הקבלן חוזה לשלוש שנים.
אברהם יעקב שרייבר: ההנחה הייתה שכבר נגור ביישוב יפהפה.
אברהם יעקב שרייבר: הקבלן הכניס לחוזה סעיף שעל כל יום יש 50 דולר קנס על כל דירה.
אברהם יעקב שרייבר: המדינה היום אומרת שכל התושבים שגרים בדירות שכורות יעברו דירה כי יש לנו גם דירות ריקות קנויות בבניין שעליהן הדירות לא משלמת.
אברהם יעקב שרייבר: זה אומר להעביר יותר מ-10 משפחות שאוטוטו כבר הולכות לעבור לשלב הקבע או לפחות לשלב הזמני לפני הקבע באישור הממשלה, אף על פי שעדיין לא ידוע איפה כי הרעיון של שוקדה נפל, לצערנו; אבל בכל אופן, אלה משפחות שעומדות לצאת מאשקלון.
אברהם יעקב שרייבר: זה קשה מבחינה פיזית ומבחינה נפשית כי סוף-סוף אדם מצא בית.
עמירה דותן: אנחנו מדברים על אותו בניין?
אברהם יעקב שרייבר: כן.
אברהם יעקב שרייבר: באים עכשיו למשפחות ואומרים להם שעם הקבלן אין מה לדבר כי הוא ידוע כאדם קשה.
אברהם יעקב שרייבר: אבל אתם הגוף החלש.
אברהם יעקב שרייבר: אין לי נגד אף אחד משהו אישי, אבל לדעתי, זה עוול.
עמירה דותן: גודל הדירות החלופיות אותו דבר.
אברהם יעקב שרייבר: כן, זאת לא בעיה.
אברהם יעקב שרייבר: אפילו יש כאלה שיתרחבו מזה.
אברהם יעקב שרייבר: אבל אנשי כפר דרום לא מחפשים את הנדל"ן ולא את הרוחב, הם מחפשים פתרון.
אברהם יעקב שרייבר: כמעט כל פתרון שנתנו לנו במשך הזמן הזה שקלנו והסכמנו עליו.
אברהם יעקב שרייבר: אנחנו בסך-הכול מבקשים פתרון.
עמירה דותן: קיבלתם הרבה מחמאות בדיון הקודם לפני שבועיים.
אברהם יעקב שרייבר: לא נגלוש לדיור הקבע כי זה יכול לקחת הרבה שעות.
אברהם יעקב שרייבר: אנחנו רק ביקשנו למצוא פתרון חלופי.
אברהם יעקב שרייבר: במקום להזיז משפחה מדירה שכורה לקנויה – טוב, הבנו שזה לא שייך, קיבלנו את הדין בהכנעה.
אברהם יעקב שרייבר: אנחנו מוכנים להעביר את כל המשפחות מהדירות השכורות לדירות הקנויות, וזה הרבה גם בעזרת האנשים הטובים גם במנהלת וגם בעמיגור שאומרים, בואו נעשה את זה חדר מול חדר, ולא תהיה טרחה למשפחות.
אברהם יעקב שרייבר: המשפחות הסכימו, להפתעתי.
אברהם יעקב שרייבר: כשישבתי בדיון עם צביה אמרתי לה שזה לא יעבור, שהם עושים עוול, ואני אומר – הצלחנו.
אברהם יעקב שרייבר: יש לנו בקשה אחת, ואפשר לגמור את זה פה בכמה דקות.
אברהם יעקב שרייבר: אנחנו באנו מיישוב מפואר עם הרבה מורשת קרב; הוא המשך לכפר דרום בתש"ח, היו בו הרבה משפחות שכולות, פצועות.
אברהם יעקב שרייבר: באנו מיישוב על קרקע.
אברהם יעקב שרייבר: כל אחד מבין שלקחת יישוב, לקפל אותו לקוביות לגו בבניין בעיר זה לא קל.
אברהם יעקב שרייבר: למה הגענו לשם?
אברהם יעקב שרייבר: כי היינו היישוב הראשון בגוש שאחרי שלושה ימים מאז העקירה אמרנו לאן אנחנו מוכנים ללכת.
אברהם יעקב שרייבר: אמרו שהמקום היחיד שיכול לאכלס אותנו כדי שלא נעבור סבל חודשים בבית מלון זה בניין דירות.
אברהם יעקב שרייבר: אמרנו, שזה לא טבעי לאנשי יישוב חקלאי כפרי לגור בעיר.
אברהם יעקב שרייבר: אז אמרו, בסדר, זה יהיה שנתיים.
אברהם יעקב שרייבר: שנתיים שם – יישוב קבע.
אברהם יעקב שרייבר: היום המגמה של המדינה היא לצמצם את מספר הדירות בבניין כמה שאפשר.
אברהם יעקב שרייבר: זה מובן, כי משלמים עליהן כסף.
אברהם יעקב שרייבר: אבל יש בבניין דירות קנויות שהמדינה לא משלמת עליהם אגורה.
אברהם יעקב שרייבר: בקשתנו היא לאשר לנו את כל הדירות הקנויות שקיימות, לצורכי קהילה.
אברהם יעקב שרייבר: אז אנחנו מוכנים להעביר את כל הדירות השכורות לקנויות ונוכל קצת לנשום.
אברהם יעקב שרייבר: להשאיר אותנו היום במינימום שבמינימום בתנאים קשים זה בלתי אפשרי מבחינתנו.
אברהם יעקב שרייבר: בזה אפשר לגמור את הבעיה.
עמירה דותן: כלומר, אתם אומרים שהמשפחות מוכנות לעבור לדירות; אתם מרגישים די מנוצלים בכך שכל פעם פתרון הקבע מתרחק, ולכן כשיש כזה שינוי, אתם רוצים ליהנות ממנו.
אברהם יעקב שרייבר: זה לא "ליהנות", זה צרכים אמיתיים.
עמירה דותן: לכולנו יש צרכים אמיתיים, גם לאנשים שאינם מפונים מגוש קטיף.
אברהם יעקב שרייבר: אבל זה לא עניין קהילתי.
אברהם יעקב שרייבר: פה זה קהילתי.
עמירה דותן: אתה אומר, מכיוון שיישוב הקבע שוקדה מתרחק מאתנו, ואני לא יודע איפה אנחנו מבחינת המקום החדש, כי אנחנו כבר למעלה משלוש שנים במקום הזה, ועם המורשת המפוארת שלנו וכל מה שקורה היום בעזה מחדש – כל הדבר הזה משחק לכם, ואתם רוצים פיצוי מעבר לדירות.
אברהם יעקב שרייבר: זה לא פיצוי.
אברהם יעקב שרייבר: אני מזמין את כולכם להגיע אלינו היום.
אברהם יעקב שרייבר: בזמן שהמלחמה מתנהלת ובית-ספר מושבת אנחנו מקיימים בית ספר וגן בבניין.
אברהם יעקב שרייבר: אלה צרכים אמיתיים מאוד.
עמירה דותן: מה קרה לבית הספר?
אברהם יעקב שרייבר: בית ספר מושבת בגלל המצב.
עמירה דותן: אנחנו מקווים שכל בתי הספר במדינת ישראל יחזרו לתפקוד.
אברהם יעקב שרייבר: אבל זה לא דייר פרטי בבניין.
אברהם יעקב שרייבר: זאת קהילה.
עמירה דותן: אז תסביר לי מה הבעיה, כי בית הספר הוא לא בעיה.
עמירה דותן: אתם תחזרו לבית הספר.
עמירה דותן: בית הספר מושבת היום בגלל המצב.
אברהם יעקב שרייבר: אבל זה שעות חירום.
אברהם יעקב שרייבר: אנחנו מחזיקים ילדים, אנחנו מחזיקים מועדוניות.
אברהם יעקב שרייבר: הקהילה, לצערנו, התפצלה, כמו שהסבירו קודם על תהליך שעבר על הרבה קהילות.
עמירה דותן: כלומר, אתם רוצים לבטל את בית הספר?
אברהם יעקב שרייבר: לא, בשום אופן לא.
אברהם יעקב שרייבר: זה עוגן היציבות החזק שלנו.
עמירה דותן: זה מה שהתרשמתי כשהייתי שם.
אברהם יעקב שרייבר: בגלל זה מספר משפחות עזבו.
אברהם יעקב שרייבר: יש לנו אפילו קושי להחזיק בית ספר.
עמירה דותן: אני זוכרת, הייתי שם, בדקתי.
עמירה דותן: מאוד התרשמתי.
אברהם יעקב שרייבר: כשיש בית ספר חזק גם המשפחות חזקות, זה נותן ביטחון.
עמירה דותן: בהנחה שבית הספר יחזור לתפקודו הרגיל – בכל זאת המדינה שלנו היא לא מדינה עשירה, מה גם שהמלחמה הזאת תרושש אותה פעם נוספת – תסביר לי מה עומד מאחורי הבקשה של דירות נוספות לרווחתכם.
אברהם יעקב שרייבר: אנחנו רוצים לקלוט מספר משפחות נוספות כדי לחזק את הקהילה.
עמירה דותן: מאין?
אברהם יעקב שרייבר: באים אלינו אנשים שמכניסים דם חדש לקהילה.
עמירה דותן: אז למה שלא יקנו או ישכרו דירה במקום אחר?
אברהם יעקב שרייבר: אם היה אפשר היו עושים, אבל אנחנו קהילה, אנחנו בניין.
עמירה דותן: אני רוצה להבין כאזרחית.
עמירה דותן: אם אני כאזרחית רוצה היום להגיע אליכם אני יכולה לקבל דירה מהמדינה בלי כסף מכיוון שאני רוצה להיכנס לקהילה שלכם?
אברהם יעקב שרייבר: הדירות האלה עומדות ריקות.
עמירה דותן: זה לא העניין שלך, זה העניין של המדינה.
עמירה דותן: למדינה יש השיקולים שלה.
עמירה דותן: למדינה יש נכסים, ואלה חלק מהנכסים.
אברהם יעקב שרייבר: אנחנו מוכנים לשכור את הדירות האלה.
עמירה דותן: אתם מוכנים לשלם עבורן.
צביה שמעון: למה אתה לא מדבר איתנו?
צביה שמעון: למה צריך לדבר דרך הוועדה של הכנסת?
צביה שמעון: עמירה, אני רוצה להפסיק את הדבר הזה.
צביה שמעון: אני לא מבינה למה הייתי כאן בדיון הקודם ולמה אני פה עכשיו.
צביה שמעון: יש דברים שאפשר לדבר איתנו עליהם ישירות.
צביה שמעון: אני איתך בקשר.
צביה שמעון: אתה מבקש מאה פעמים לבוא, ואני מקבלת אותך מאה פעמים.
צביה שמעון: אני לא מבינה למה אתה צריך לדבר איתי דרך הוועדה לביקורת המדינה.
אברהם יעקב שרייבר: אני לא מבקש מאה פעמים בחודש- -
צביה שמעון: לא אתה, נציגים שלך, ולא נציגים שלך, אז מי שמייצג אותם.
צביה שמעון: למה אני צריכה לדבר איתך דרך הוועדה לביקורת המדינה?
צביה שמעון: ועכשיו אתה מבקש דירות לאנשים לא זכאים?
אברהם יעקב שרייבר: לא, אני לא מבקש.
עמירה דותן: אז תסבירו לנו מה אתם מבקשים.
אברהם יעקב שרייבר: אנחנו מבקשים שאת כל הדירות הריקות באותו בניין שהמדינה מחזיקה, ישאירו לצורכי הקהילה.
צביה שמעון: לא ייאמן.
עמירה דותן: על סמך מה ולמה?
עמירה דותן: אני מדברת כרגע כאזרחית במדינת ישראל.
אברהם יעקב שרייבר: מכיוון שיש כאן
אברהם יעקב שרייבר: יישוב שלמעלה משלוש שנים וחצי- -
עמירה דותן: אתה רוצה פיצוי נוסף על מה שקיבלתם?
אברהם יעקב שרייבר: זה לא עניין של פיצוי.
עמירה דותן: אז מה זה?
עמירה דותן: איך תקרא לזה בלשון נורמלית?
אברהם יעקב שרייבר: זה משפחות.
עמירה דותן: מבקר המדינה יגיד לי מחר, תסלחי לי, ירדתם מדעתכם?
אברהם יעקב שרייבר: יש יישוב, יש קהילה, וצריך להחזיק אותה.
אברהם יעקב שרייבר: זה אנשים שעוברים תלאות וקשיים- -
עמירה דותן: אני ממש לא מבינה את זה.
עמירה דותן: מישהו יכול להסביר לי מה קורה כאן?
צביה שמעון: אין אפילו קהילה.
צביה שמעון: אין 20 משפחות זכאיות.
מוטי אלימלך: ברשותך, אני מלווה את הקבוצה.
מוטי אלימלך: דיברנו אתמול ושלשום ובשבוע שעבר ולפני חודש.
מוטי אלימלך: לצערי, מתמוססת לנו הקבוצה הזאת.
מוטי אלימלך: אנחנו נמצאים עם קבוצה שמחזיקה כרגע 24 דירות בבניין.
מוטי אלימלך: הקבוצה לא גדולה מספיק בשביל הסכם, וגם מבני הציבור שהם מחזיקים יחסית לגודל הקבוצה הייתה בהתאם לנתוני הפתיחה כשרכשנו 26 יחידות דיור בבניין ושכרנו 19 דירות נוספות.
מוטי אלימלך: בנוסף הואיל בטובו יובל לשכור 11 דירות נוספות בבניין כדי שניתן פתרון ל-50 משפחות שבאו מבית המלון שהיו בדיור הארעי.
מוטי אלימלך: תוך כדי התהליך בשנתיים הראשונות הקבוצה התפזרה.
מוטי אלימלך: חלק מהקבוצה התפצל ועברה לשומריה בדיור זמני.
מוטי אלימלך: נאלצנו ללכת להחלטת ממשלה להקים דיור זמני נוסף מעבר לקניית הדירות כדי לתת מענה חברתי.
מוטי אלימלך: לדאבוני, הקטע של שוקדה כרגע עלה על איזשהו שרטון, עם כל הרצון העז שלנו לתת פתרון גם שם.
מוטי אלימלך: כך בניגוד לצפי, התחלנו את השנה הרביעית בבניין כשההסכם נעשה דרקוני מבחינת הקבלן, והוא רצה שבסוף שלוש שנים נפנה את כל הדירות ונחזור למתכונת שהדירות חוזרות אליו, כי הוא רוצה למכור אותן.
מוטי אלימלך: במשך החודש וחצי האחרונים אנחנו נאלצים מדי יום לנהל שיחות כדי להביא את הקבוצה להבנה שאין מנוס, צריך לעבור לדירות הקנויות כדי שלא יהיה בזבוז כספי ציבור וננצל את הדירות הקנויות.
מוטי אלימלך: למעלה משלושה חודשים האחראי על הדיור לא מוציא אותן למכירה כדי שניתן את הפתרון הזה ולא תהיה בעיה של קורת גג למפונים.
מוטי אלימלך: זה נמשך ונכנסנו עכשיו לשנה הרביעית.
מוטי אלימלך: עכשיו אנחנו ב-5 בינואר, ובניגוד לתהליך המסודר שרצינו שיקרה המשפחות הביאו אותנו למצב שרק בימים האחרונים הביעו הסכמה לעבור.
מוטי אלימלך: יובל הואיל בטובו להכניס קבלנים ולשפץ את הדירות שאליהן הן צריכות לעבור כדי שנעשה את המעבר הזה.
עמירה דותן: יפהפה.
מוטי אלימלך: אנחנו, מנהלת סל"ע, לא אחראים על משפחות מהפזורה מכל עם ישראל; אנחנו אחראים למפונים, ולכן אנחנו נותנים פתרון למפונים.
מוטי אלימלך: יש פה דרישה לא לגיטימית לתת ארבע או חמש דירות של המדינה למשפחות שבאות מבחוץ.
מוטי אלימלך: אני לא רציתי להעליב אותן, אבל שתי משפחות זכאיות שעזבו את הבניין, לא החזירו לנו את הדירה והכניסו אנשים מגוש עציון.
צביה שמעון: הכול מותר להם.
מוטי אלימלך: זה ממש יוצר לנו אי נעימות.
מוטי אלימלך: אנחנו כמנהלת סל"ע לא הצלחנו למנוע כניסה של אנשים זרים לדירות האלה.
עמירה דותן: זה ממש לא בסדר.
מוטי אלימלך: זה ממש לא בסדר.
מוטי אלימלך: לא רציתי להגיד את זה, אבל אני נאלץ להגיד את זה כי אני עומד במצב לא נעים.
מוטי אלימלך: אני אחראי לדיור הזמני במנהלת, ואני צריך לתת תשובות, ויש פה בעיה.
אורי זליגמן: צריך להסיט את הדיון.
אורי זליגמן: מה שצריך לבדוק באמת הוא מדוע הסיפור של שוקדה נכשל.
אורי זליגמן: אחרי שהסיפור הזה נכשל שלחתי מכתב לראש המועצה.
אורי זליגמן: הייתי מועתק למכתב שהוא שלח ליוסי ישי במשרד החקלאות, והסתבר לי שראש המועצה הטעה שם את האנשים.
אורי זליגמן: אולי הוועדה צריכה להיכנס לשאלה למה הסיפור הזה נכשל- -
עמירה דותן: הוועדה קיימה חמישה דיונים על זה, וראש המועצה לא הגיע לשני דיונים שהוא הוזמן אליהם.
אורי זליגמן: אני אחראי לכל הסיפור הזה, ואני מוכן להעביר את העדכון למועצה.
עמירה דותן: להערכתך, זה הפתרון הנכון, לדעת כולם?
צביה שמעון: אבל אורי, גם חברי הכנסת ביקשו, גם עמירה הזמינו אותו כמה פעמים, והוא לא בא.