GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יהונתן בשארי: כאמור באמת בנושא התא הנפרד היה שיפור ניכר, ההכרה בדמי הובלה והתארגנות, בעקבות אותה ועדה והחלטה רוחבית שהתקבלה בפורום של הוועדה המנהלת במסגרת הוועדות המיוחדות פיצתה ועדיין מפצה את החברים שלנו שנפגעו כתוצאה מכך שלא הכירו בהם, למרות שהם גרו בנפרד, מלפני היום הקובע ולעדיין לא צברו את תקופת ההכשרה, הכירו בהם כתא נפרד והם קיבלו את הפיצוי בגין דמי ההובלה והתארגנות.
יהונתן בשארי: אז זה דבר אחד שבאמת היה תיקון.
יהונתן בשארי: לעומת זאת, בכל שאר המישורים לא נעשה דבר.
יהונתן בשארי: ומה אני מתכוון בכל שאר המישורים, המישור הראשון הוא כמובן הפגיעה ביציבות הכלכלית של הורינו שמשפיעה עלינו באופן ישיר.
יהונתן בשארי: אני מניח שרובכם כאן הורים ואנשים מבוגרים ויודעים בדיוק מה המשמעות של אב שירד מנכסיו ואין לו שום יכולת לעזור לילדיו המתבגרים.
יהונתן בשארי: הפגיעה בתעסוקה, שאצלנו היא בעצם מתבהרת בצורה של מענקים לתעסוקה, מענקים לעסקים, ובזה לא נעשה דבר.
זבולון אורלב: לא הבנתי, מה הבעיה?
יהונתן בשארי: הבעיה היא שאנחנו רוצים ללמוד, אנחנו רוצים להתפתח.
יהונתן בשארי: נכון להיום אני לדוגמא כבר עומד לכלות את כל כספי הפיצויים שלי, אשתי עובדת, אני גם עובד, אנחנו זוג צעיר עם שני ילדים, אין לנו מאיפה להתקדם הלאה.
זבולון אורלב: לו היית נשאר בגוש, מה היה קורה?
יהונתן בשארי: אם הייתי נשאר בגוש הייתי עובד כרגע במשק של אבי.
יהונתן בשארי: יכול להיות שבכלל לא הייתי מתחיל ללמוד, הייתי מתפרנס בכבוד.
יהונתן בשארי: היום מצאתי את עצמי בגיל, אני לא צעיר אבל גם לא זקן מידי, אבל יחסית מבוגר לגיל הסטודנטים שנמצאים באוניברסיטאות היום, אני עוד מעט בן עשרים ותשע.
צביה שמעון: למה אתה לא עובד במשק של אבא שלך?
זבולון אורלב: אתה הבן של יחיאל?
זבולון אורלב: זה המשק הכי גדול בארץ, מאה שישים דונם, לקח לי רבע שעה לנסוע מצד אחד שלו לצד השני שלו.
זבולון אורלב: משק הכי יפה בארץ.
יהונתן בשארי: קודם כל אני מייצג, ואם תמצא לי שם עבודה אני מצטרף.
יהונתן בשארי: בגוש היה לנו קרוב לשמונים דונם, שם יש בקושי חמישים.
יהונתן בשארי: אנחנו שישה אחים ואחיות, בואו נזכור את זה, וזו אחת מהבעיות שעוד מעט אני אגע בה.
יהונתן בשארי: אני לא מתכוון לקחת את הלחם של אחי, שגם הוא אדם נשוי.
יהונתן בשארי: עכשיו אני התחלתי ללמוד, כתוצאה מהשינוי שבאמת נוצר בחיים שלי, אחרת הייתי מן הסתם ממשיך ועובד במשק המשגשג שנקטע באיבו, אחרי שלושים שנה שהגענו לשיא פתאום היינו צריכים לעשות הכל מחדש, שמי כמוכם יודעים את ההשקעות ואת הבעיות.
יהונתן בשארי: זה לגבי המקרה הספציפי שלי.
יהונתן בשארי: בעוד סטודנטים אחרים כמובן נמצאים במצב כזה, יכולים לכלכל את עצמם בצורה נבונה יותר, כי הם לא היו צריכים לעשות פתאום שינוי משמעותי בחיים שלהם, אנחנו לא.
יהונתן בשארי: מה גם, שיש עסקים שנפגעו שלא קיבלו פיצוי מכיוון שהם לא עמדו בנסיבות שקבע החוק, וגם כאן יש פגיעה חמורה.
יהונתן בשארי: אתם צריכים להבין, אנחנו צעירים, והיה לנו מסלול מסויים בחיים שלנו, איזה שהוא תכנון.
יהונתן בשארי: פתאום קרה משהו, שקוראים לו תכנית ההתנתקות, שהוא דבר מאוד מקובע וידוע, אבל עלינו הוא פגע קשות, אנחנו לא יכולים למצוא את עצמנו היום בשוק התעסוקה.
יהונתן בשארי: אנחנו אנשים מבוגרים, כל מה שידענו לעשות בחיים זה לגדל פלפלים או לבנות כבישים או כל דבר אחר ספציפי בגוש.
יהונתן בשארי: זה לגבי התעסוקה.
יהונתן בשארי: הנושא הבא שנוגע אלינו זה הנושא של המגורים.
יהונתן בשארי: עד היום לא התקבלה שום החלטה ברורה מספיק לגבי מה אנחנו יכולים לעשות.
יהונתן בשארי: קודם כל לא לגבי מי זכאי, לא לגבי כמה הוא קונה את זה.
יהונתן בשארי: היום מה שככה אני מצליח להבין מכל הערפל הזה שקוראים לו החלטות של מינהל מקרקעי ישראל והישיבות בוועדה זה שלצעירים של הגוש, לא ברור מי מאיפה ומאיזו קהילה הוא מגיע, יכול לרכוש בניצן שטח של חצי דונם בעלות של בין מאה למאה ועשר אלף דולר.
יהונתן בשארי: אנחנו לא יכולים לעמוד במחיר הזה.
יהונתן בשארי: בטח במצב הכלכלי והסוציאלי שאנחנו נמצאים בו היום.
זבולון אורלב: כמה ההורים צריכים לשלם?
ימית מרדכי: ההורים חמישים על חצי דונם, ואנחנו תשעים.
זבולון אורלב: ההורים חמישים ואתם תשעים על חצי דונם, לו היה נשאר בגוש?
ימית מרדכי: הוא היה קונה בית בשלושים אלף דולר.
ראובן חיות: גדלתי בבדולח, אחרי זה עברתי לכפר ים.
ראובן חיות: חוץ מהעניין הזה המצב הנתון היום שאנחנו נמצאים שם ואנחנו רוצים להישאר עם קהילה.
ראובן חיות: וזה בעיה רצינית.
ראובן חיות: אז אנחנו יכולים ללמוד ולקחת הלוואות ולהקים עסקים ולנסות לקום בבוקר.
ראובן חיות: העניין הוא שאנחנו יכולים ללכת ללמוד גם בגיל שלושים וגם שלושים ושתיים ולקחת הלוואות ולנסות והכל.
ראובן חיות: המצב באתר בניצן עם ההורים הוא קשה, כי הם לא עובדים והעניין הזה של הפרנסה שכולם חושבים שקיבלנו וקיבלנו, הכסף הולך והמצב לא טוב.
ראובן חיות: המצב לא טוב.
ראובן חיות: אני לא יודע אם ההורים שלי שזכאים, בעוד אני מאמין שנה וחצי שנתיים.
זבולון אורלב: ראובן, אנחנו עוסקים הרבה בהורים, אנחנו רוצים להקדיש את תשומת הלב לדור ההמשך.
ראובן חיות: אני רק רוצה לחדד את הנקודה הזאת, שהם לא יכולים, כמה שחושבים שקיבלו כסף, הם לא יכולים לעזור לנו, ואנחנו רוצים להישאר כקהילה כולנו.
זבולון אורלב: למה אתה לא יכול להישאר עם הקהילה?
ראובן חיות: אין אפשרות לקנות שטח.
שאלה: אתה עובד ראובן?
ראובן חיות: בטח שעובד.
ראובן חיות: מהיום הראשון שיצאנו מהגוש, התחלתי לעבוד.
ראובן חיות: אין לי בעיה לעבוד גם בצינורות ובביובים, אין לי בעיה, העניין הוא שהמצב קשה ואתם צריכים לתת יד, כי הכנסתם אותנו לתבניות, ואנחנו לא בתבניות.
זבולון אורלב: מה אתה עושה היום ראובן?
ראובן חיות: אני לקחתי הלוואה, פתחתי עסק של בית דפוס.
ראובן חיות: התחלתי לפני ארבעה חודשים, מקווה לטוב.
ראובן חיות: אין לי שום הבטחה, שום דבר, לאף אחד אין הבטחה.
ראובן חיות: מקווים לטוב.
ראובן חיות: אבל אתם לא יכולים לרסק אותנו לגמרי ולבקש מאתנו, ככה בלי שום עזרה, בלי שום דבר לשקם את עצמנו.
ראובן חיות: אנחנו רוצים להישאר כקהילה כי הקהילה זה הכוח שלנו.
זבולון אורלב: במה נעזרת לצורך פתיחת העסק?
ראובן חיות: בהלוואות פרטיות, בלי שום קשר לא למינהלת סל"ע, לא לשום דבר, כי לא הייתי זכאי לכלום, הייתי גר בכפר ים ונפלתי בין הכסאות, לא הייתי זכאי לזה מהתאריך הזה.
זבולון אורלב: אתה יליד בדולח?
ראובן חיות: עליתי לארץ בגיל שתים עשרה, עלינו לגוש קטיף בשנת 93' ומ-93' אני נמצא שם.
ראובן חיות: בן עשרים ושמונה.
זבולון אורלב: את רוצה להוסיף, ימית?
ימית מרדכי: בקשר למגורים.
ימית מרדכי: בניצנים זה היישוב הכי גדול שאמור להיות, שאמור להיות בו הכי הרבה מקום לצעירים.
ימית מרדכי: כרגע יש בו אשכול נוסף, האשכול השלישי, שלא התחילו בו תשתיות בכלל, ולשם אמורים להתרכז כל הצעירים.
ימית מרדכי: נרשמו מאתיים שבעים משפחות של צעירים, ואין איפה להכניס אותם.
זבולון אורלב: מאתיים שבעים משפחות צעירות, דור ההמשך.
ימית מרדכי: לאו דווקא נשואים, גם רווקים.
זבולון אורלב: שמבחינת החוק לא חלה עליהם הזכאות הישירה?
ימית מרדכי: נכון.
ימית מרדכי: הם לא זכאים, אבל אין להם מקום בניצנים.
זבולון אורלב: בדיון במרץ דובר על מאה זוגות, ועכשיו זה מאתיים שבעים זוגות?
ימית מרדכי: לא, זה גם בודדים שכמובן בעתיד יהיו משפחות.
זבולון אורלב: את אומרת שיש מאתיים שבעים משפחות ובודדים, שמעוניינים לקבל שטח בניצנים.
זבולון אורלב: מה קורה איתם?
ימית מרדכי: אין מספיק מקום.
זבולון אורלב: מי נמצא אתכם בקשר, עם מי אתם מדברים?
זבולון אורלב: אתם מאורגנים, אתם בודדים?
ימית מרדכי: אנחנו מאורגנים, אנחנו בקשר עם ועד המתיישבים, עם ועד ניצנים, עם מועצת חוף אשקלון.
זבולון אורלב: ועם מנהלת סל"ע, מישהו מכם מדבר?
ימית מרדכי: לא.
זבולון אורלב: אין לכם קשר ישיר עם מנהלת סל"ע?
ימית מרדכי: כי אין לנו שום דבר עם מנהלת סל"ע.
זבולון אורלב: ניסיתם?
ימית מרדכי: אני ניסיתי באופן פרטי לגבי המקרה שלי, ולא קיבלתי כלום.
ימית מרדכי: היה לי עסק ולא קיבלתי שום דבר בקשר לעסק.
ימית מרדכי: היה לי עסק למחשבים, כרגע הוא עדיין קיים אבל זה לא זה.
ימית מרדכי: היה לי שטח ברפיח ים, הייתי חברה ביישוב ברפיח ים.
ימית מרדכי: וכרגע אין לי כלום.
זבולון אורלב: למה החוק לא חל עליך?
ימית מרדכי: כי אני התקבלתי ליישוב, אחרי התאריך הקובע.
זבולון אורלב: איפה היית קודם?
ימית מרדכי: אני נולדתי בנצר חזני, התחתנתי אחרי התאריך הקובע והתקבלתי ליישוב כחברה, קיבלתי שטח של חצי דונם ביישוב מהסוכנות הציונית, והכל הלך לאבדון.
דורון בן שלומי: אני רוצה להתייחס רק לנקודה הזאת של האפשרות של המגורים, שאני חושב שאת זה, אני יודע שכן נעשה איזה שהוא מהלך שידוע לכולם בסיפור של דמי השימוש, דמי חכירה לשלם את זה בעצם במדרגות.
דורון בן שלומי: אבל צריך להבין משהו אחד מאוד בסיסי, שבעצם החוק התייחס אליו כלפי המבוגרים והוא בעצם שכח את דור ההמשך בנושא הזה.
דורון בן שלומי: את אותה הזדמנות סבירה, נקרא לה ככה, לבוא ולהיות ביחד, להמשיך יחד ליד ההורים כמו שאנשים לצורך העניין יכלו לעשות בגוש קטיף, אם אנחנו אומרים על שיוויון אנחנו רוצים להמשיך לאפשר את השיוויון, כמו שהם יכלו לגור ליד ההורים בגוש קטיף לתת להם את אותה אפשרות לגור ליד ההורים גם במקום אחר.
דורון בן שלומי: נכון, במקומות אחרים, בגוש קטיף המחירים היו זולים יחסית, כמו אזורי התיישבות אחרים, אולי כמו בערבה וכמו במקומות אחרים שהם אזורי התיישבות, לעומת המקומות נכון לעכשיו שלא בטובתנו אנחנו נאלצים להיות במקומות אחרים וההורים בחרו במקומות אחרים.
דורון בן שלומי: א עכשיו צריך לאפשר אחרי כל זאת והבחירה של ההורים, בסיכומו של דבר דור ההמשך הוא חלק מאותו פסיפס.
דורון בן שלומי: אי אפשר להגיד אנחנו פתרנו את הזכאים.
דורון בן שלומי: עכשיו מה עוד, טוב, בעיה אחרת.
דורון בן שלומי: זה המחירים, מה לעשות, הקרקע פה יקרה.
דורון בן שלומי: הכל בסדר.
דורון בן שלומי: זו מציאות שנכפתה, זה חלק מאותה מציאות.
דורון בן שלומי: אני חושב שזה בתפיסה, פה חסר שלא תופסים את דור ההמשך כחלק מאותה מציאות שהיתה של גוש קטיף, עושים איזו שהיא הפרדה.
דורון בן שלומי: זה הזכאים, אנחנו מטפלים בהם.
דורון בן שלומי: נראה אחר כך איך נסתדר איתם, ואחר כך לא מסתדרים איתם.
דורון בן שלומי: אז אני אומר, נעשה צעד, שהוא נתן פתרון, אבל הפתרון הזה הוא עדיין פתרון חלקי, הוא עדיין לא מאפשר, בסיכומו של דבר, לרוב דור ההמשך, את המגורים ליד המקומות שהם הטבעיים בשבילם.
זבולון אורלב: אני הבנתי שמאפשרים אבל כל הבעיה היא, בעיה גדולה מאוד, בעיית המחיר, שלהורים נגיד זה עולה שלושים או חמישים אלף דולר חצי דונם ולדור ההמשך רוצים תשעים אלף דולר.
דורון בן שלומי: אלה מחירים שלרוב רובם של אנשי גוש קטיף, הם לא רלוונטיים.
דורון בן שלומי: אני לא אומר, אולי יש בודדים שהם לצורך העניין עם הרבה כסף, אבל אנשי גוש קטיף זו לא אוכלוסייה שתאפשר להם את הדבר הזה.
דורון בן שלומי: ונכון להיום אני חושב שלזה אפשר למצוא פתרון נקודתי מכיוון שהוא גם פתרון שהוא לא פתרון גורף מה שנקרא בלי סוף.
דורון בן שלומי: צריך למצוא את אותו פתרון למתחם ניצנים גולף, כי בניצן, מכיוון שכבר נמצא איזה שהוא פתרון צריכים למצוא להם את הפתרון.
דורון בן שלומי: אני לא יודע מה קורה בנחל שורק, ביד בנימין אני לא יודע לגמרי מה נסגר בגני טל וביסודות, שם אני לא מצוי.
דורון בן שלומי: אני אישית לא יודע מה יש שם.
דורון בן שלומי: אני יודע שיש שם מספר מגרשים מוגבל מאוד לבנים ממשיכים.
דורון בן שלומי: לכן אני אומר במקומות שיש שם יחסית עתודות לאותם בנים ממשיכים, שזה בעיקר בניצנים ובגולף בזה צריך למצוא את הפתרון הנקודתי לאותם מקומות.
ימית מרדכי: רק רציתי להעיר הערה קטנה, שדורון אמר ליד ההורים.
ימית מרדכי: זה ממש לא ליד ההורים, זה קהילה שבאנו ממנה ואנחנו רוצים להישאר איתה.
ימית מרדכי: זה לא שאנחנו תלויים בהורים שלנו ואנחנו רוצים להישאר איתם.
ימית מרדכי: כי יש כמה שלא גרים ביישוב של ההורים, הם גרים ביישובים אחרים.
ימית מרדכי: זה לא אותו דבר, כי מיד בנימין יכולים לבוא לניצנים וההורים שלהם יישארו בחפץ חיים למשל.
זבולון אורלב: את בעצמך אמרת שגדלת בנצר חזני ועברת לרפיח ים.
צבי הנדל: חשוב להגיד שהזמן גם עושה את שלו ויש הרבה דברים שמתקדמים.
צבי הנדל: יש פה פער ציפיות שאני לא יודע בדיוק איך מגשרים עליו אבל הוא מחוייב גישור.
צבי הנדל: הממשלה, בגדול זה לא מנהלת סל"ע, תאמין לי הם כל כך רוצים לשמוע קומפלימנטים, איזה בנאדם רוצה לשמוע שיורדים עליו, אף אחד לא רוצה.
צבי הנדל: דור המשך בגוש קטיף, באופן טבעי, בניגוד לרוב ההתיישבות בארץ, רוב דור ההמשך נשאר בגוש.
צבי הנדל: ואם הוא יצא לשנה שנתיים שלוש לימודים, חזר.
צבי הנדל: או יצא לשליחות, חזר.
צבי הנדל: רוב, אני לא אומר כולם.
צבי הנדל: עכשיו, היו תנאים מסויימים.
צבי הנדל: כשאומרים, אני לא יודע מה המחירים, אבל תשעים אלף דולר שמעתי, שמעתי את השידור אז נכנסתי, יכול להיות שתשעים אלף דולר הוא מעט מאוד כסף, ומי שקבע את הסכום הזה משוכנע שהוא מאוד עוזר.
צבי הנדל: אבל היום, כשהדולרים קצת ירדו, תשעים אלף דולר זה למעלה משלוש מאות אלף שקל, שזה הון תועפות.
צבי הנדל: אני מקבל קרקע חינם, לא בחמישים אלף דולר, נתנו לי, אני מקבל קרקע, אני מחזיר.
צבי הנדל: היו נותנים לי מיליון, הייתי מחזיר מיליון.
צבי הנדל: נתנו לי שקל, הייתי מחזיר שקל.
צבי הנדל: אני מקבל קרקע בדיוק במחיר שנתנו לי על הקרקע שלי שם.
צבי הנדל: בשבילי זה אפס.
צבי הנדל: מה שאני מקבל אני מחזיר.
צבי הנדל: בשבילם זה מהשקל הראשון ומעלה.
צבי הנדל: אני משוכנע שהציפייה, ואני אומר ציפייה זה המילה הכי רכה שאני מוצא, של המגורשים מגוש קטיף, שלפחות בדור הקיים, מילא בדורות שיוולדו עוד, אבל הדור הקיים שיצא משם, בגילאים מחמש עשרה ומעלה, שזה כבר מתקרב תוך שנים ספורות, יקבל את התנאים לו נשאר בגוש קטיף.
צבי הנדל: זה לא מעניין אף אחד, אבל ממש אף אחד, שהוא עכשיו גר ליד אשקלון.
צבי הנדל: אף אחד לא רצה את זה.
צבי הנדל: עכשיו עם כל הכבוד זה לא עולה כסף למדינה.
צבי הנדל: המדינה פשוט לא לוקחת כסף בשביל זה.
צבי הנדל: בדיוק כמו שזה היה קורה.
צבי הנדל: האדמה הזאת היתה ריקה והיתה נשארת ריקה, ועכשיו נותנים אותה.
צבי הנדל: לכן אני אומר שהסוגייה הזאת צריך להעלות אותה בחדר הזה.
צבי הנדל: הפתרון הוא לא בחדר הזה.
צבי הנדל: הפתרון הוא כרגע בעיניי בידי שני אנשים.
צבי הנדל: מישהו או מישהי במשרד המשפטים ומישהו במשרד ראש הממשלה.
צבי הנדל: ועד שזה לא ייפתר.
צבי הנדל: בסוף הרי ברור מי יישבר, יישברו המתיישבים, כי כבר די, קצה נפשם, כמה אפשר.
צבי הנדל: כל הדברים האלה שלא חותמים, כן חותמים, ויש כבר אפשרות לחתום, הם הרי דברים על הסוגיות האלה.
צבי הנדל: אז כמה זמן אתה יכול, כמה זמן יכולים, כל האוכלוסיה שמגיע להם צל"ש על צל"ש שבגלל או בזכות או לשם האחווה של החבורה סובלים כולם בשביל שתיפתר הבעיה של אחרון החלשים.
צבי הנדל: אין הרבה קהילות שמוכנות לסבול כל כך הרבה בשביל שהחלשים ימצאו את פתרונם.
צבי הנדל: אני משוכנע שבסוגייה הזאת אם לא יבוא ת"ק פרסה לקראת הפתרון, המספרים של איש מתל אביב אם היה קונה, ויחסית שזה זול יותר מאיש מתל אביב, עם כל הכבוד איש מתל אביב בוחר איפה הוא רוצה להיות.
צבי הנדל: אלה בחרו, הם רצו להיות בגוש קטיף, ואלה היו התנאים שם.
צבי הנדל: לכן אני אומר יש פה פער ציפיות שקשה מאוד לגישור, וזאת הבעיה הכי קשה.
זבולון אורלב: אתה יכול לומר מה קורה עם גני טל בסוגיית דור ההמשך?
צבי הנדל: הלוואי והייתי יודע, אני פשוט לא מתוכנן לגור שם.
צבי הנדל: אני ממש לא בעניינים.
יהונתן בשארי: קודם לגבי גני טל, בגני טל יש לבנים הממשיכים אני חושב שמונים משבצות, משהו כזה, בהתאם למספר החברים, ובעצם כל בן זכאי למשבצת אחת.
יהונתן בשארי: עכשיו בהתחשב בעובדה שיש בחלק מהמשפחות מעל חמישה ילדים אז נוצרת כאן בעיה רצינית של חוסר מקום, אין מקום לכולם, אין שם מקום.
יהונתן בשארי: וכאן אני פונה אליך בשאלה לגבי המקום בניצנים.
יהונתן בשארי: יש שם מקום לכולם?
יהונתן בשארי: אני רוצה לחדד את הדברים שחבר הכנסת צבי אמר לגבי הקושי.
יהונתן בשארי: ראיתי פה הרמת גבות כשאמרנו תשעים אלף דולר זה לא הרבה כסף.
יהונתן בשארי: אז זה לא כזה פשוט.
יהונתן בשארי: אני אסביר למה.
יהונתן בשארי: כל אדם צעיר מגיע לגיל שהוא רוצה להתחתן ולהקים בית ואז הוא בהתאם ליכולות שלו הולך, לומד, רוכש מקצוע, נושא אישה ואחר כך בונה בית.
יהונתן בשארי: זה הסדר שלפחות חז"ל קבעו, וזה סדר הגיוני וסביר.
יהונתן בשארי: עכשיו אנחנו היינו באיזו שהיא דרך, הלכנו בה, ופתאום קרעו לנו את הדף וכל התכניות שלנו הלכו לאבדון.
יהונתן בשארי: עכשיו אומרים לנו חבר'ה תקשיבו, אנחנו מביאים לכם שטח בכמה, במאה אלף דולר.
יהונתן בשארי: מתאים לכם?
צבי הנדל: ההסבר הכי פשוט, שאף אחד מגוש קטיף לא היה הולך לגור בניצנים.
צבי הנדל: נקודה.
יהונתן בשארי: לא מתאים לנו.
יהונתן בשארי: למה לא מתאים לנו, כי אנחנו במצב כזה היום, אין לנו יכולת להתפתח, אין לנו מענקים לעסקים, אין לנו מענקים למלגות, אנחנו פשוט מפגרים.
יהונתן בשארי: אני רואה אותנו, את החברים שלי מסביב, בפיגור נוראי אחרי שכבת הגיל שלהם הממוצעת בארץ.
יהונתן בשארי: אנשים בלי מקצוע, בלי עתיד, בלי כסף בבנק בשביל לחיות, בלי מענקים כדי ללמוד ולהתפתח הלאה, תקועים.
יהונתן בשארי: אז אומרים או.
יהונתן בשארי: קיי.
יהונתן בשארי: , תלכו להורים שלכם, יש לכם הורים עשירים, קיבלו מלא כסף.
יהונתן בשארי: דע עקא שלא, זה לא המצב.
יהונתן בשארי: רוב האנשים כידוע מכלים את כספי הפיצויים שלהם.
יהונתן בשארי: לו היה להם כסף עוד היינו יכולים להמשיך עם זה הלאה.
יעקב אליעזר: שלום לכולם, אני רציתי להתייחס לשתי נקודות שבעבר דיברנו עליהן ולא הצלחנו כנראה להעביר את המסר עד היום.
יעקב אליעזר: כל מה שנקרא פרוייקט ניצנים לקח בחשבון דבר אחד, שכל נושא הצעירים יגיע לתוך המיתחם הזה, וזה דבר שהוא בלתי אפשרי שהוא לא יקרה.
יעקב אליעזר: מנקודת מבט שלנו, ועד היום אנחנו עומדים באותה עמדה, שבלי הצעירים אין לנו מה לחפש במיתחם ניצנים.
יעקב אליעזר: זאת אמירה אחת.
זבולון אורלב: כשאתה אומר בלי צעירים, הכוונה הצעירים הספציפיים שאנחנו יודעים עליהם שהם בני הקהילות האלה?
יעקב אליעזר: כן.
יעקב אליעזר: מנקודת מבט של הכסף, אני לא אכנס כרגע אם יש או אין שמאות נגדית.
יעקב אליעזר: מה שחשוב, בהתייחס לשמאות של המדינה זה ברור לנו שאף אחד לא יגיע במחיר הזה.
יעקב אליעזר: עכשיו אנחנו באנו ואמרנו כיוון שכל הסיפור הזה הוא לא סיפור נדל"ני, ואין לנו שום עניין להרוויח עליו כסף, אנחנו נשמח להרוויח עליו כסף אבל זו לא המטרה, וכל העניין הוא להקים את הקהילות מחדש בצורה שיהיו גם מבוגרים וגם צעירים, באנו והצענו הצעה שהיתה מקובלת בזמנו בקיבוצים, שהמחיר של היום הוא יהיה מחיר שאפשר לשאת בו, ארבעים אלף דולר או מספר בדומה לזה.
יעקב אליעזר: אם וכאשר המגרש הזה יימכר תהיה התחשבנות על ההפרש.
יעקב אליעזר: לכאורה המדינה לא מפסידה כלום, למעט אולי תיזמון של רווח במידה ותהיה מכירה.
יעקב אליעזר: וכל זמן שאין מכירה זה אומר דבר פשוט אחד, רבותיי, אנחנו באנו בשביל להיות בתוך קהילה אחת שנקראת קהילת ניצנים המורחבת שבאה מגוש קטיף.
יעקב אליעזר: ולכן בעצם למדינה אין אפילו, צבי אמר שלא לוקחים, אז אני אומר, אני מוכן לאפשר שגם תקחו.
יעקב אליעזר: רק תנו לנו את התיזמון המתאים, במידה ותהיה עסקת נדל"ן.
זבולון אורלב: למי הוצעה ההצעה הזאת?
יעקב אליעזר: בזמנו, נדמה לי אפילו שבמינהלת סל"ע קיבלו את הרעיון.
יעקב אליעזר: כשהגיעו הלאה, אני לא יודע אם זה במינהל או במשרד ראש הממשלה היתה אמירה, לא, אנחנו מעדיפים מזומן.
יעקב אליעזר: זאת אומרת אפשר גם להרוויח כמה שקלים אז נעשה את זה עכשיו.
יעקב אליעזר: אבל האמירה היא מכת מוות למתיישבים.
זבולון אורלב: הוא אומר, גם אם השמאות הממשלתית היא שהמגרש עולה תשעים אלף דולר אל תגבו עכשיו את התשעים אלף דולר, תגבו עכשיו ארבעים אלף דולר.
זבולון אורלב: חמישים אלף דולר תגבו בעת וביום ואם וכאשר המגרש הזה יימכר.
יעקב אליעזר: למעשה, היום מפתחים את המגרשים, שני אשכולות באזור ניצנים, וזה אומר שאותו דור צעיר שימית מייצגת אותו, שזה מעל מאה משפחות צעירות, לא יוכל לקבל מענה בפיתוח הקיים, כי זה חבר'ה שמגדירים את עצמם כאנשים חילונים או פחות שומרי תורה ומצוות מהמקובל, ולכן הם חייבים את אותו מה שנקרא מיתחם משלהם, וזה ייצור מצב שבו צריך לפתוח את האשכול השלישי באזור ניצנים.
יעקב אליעזר: צריך לקבל את ההחלטות היום כדי שהעסק הזה יוכל לעבוד.
זבולון אורלב: כלומר אנחנו עומדים כרגע, במצב שכל סוגיית דיור הקבע של אותו דור המשך לא פתור?
יוסף דיין: אני מניסנית ארז, והיום מתגורר בכרמיה במיתחם הזמני והולך לגולף, מוביל את מיתחם הגולף, מה שנקרא הרצוג.
יוסף דיין: זה שהמדינה לא השכילה לסדר את נושא התעסוקה, העסקים, החקלאות, ניחא.
יוסף דיין: הנושא של בנים ממשיכים זה הכי גרוע.
יוסף דיין: אני באותה מידה הייתי מזכיר בניסנית, היה לנו שנתיים לפני זה דיון עם המועצה על פיתוח בתים לבנים ממשיכים בעשרים, שלושים אלף דולר היה מקבל בית.
יוסף דיין: יש לי שלושה ילדים שעברו את גיל שמונה עשרה מהגוש.
יוסף דיין: הם היום בגולף לא יכולים עדיין, לא קיבלנו אפילו תמחיר, אנחנו לא יודעים מה המחיר לבנים ממשיכים, יש לנו תשעים מגרשים ריקים של שלוש מאות עשרים מטר שלא יודעים תמחיר.
יוסף דיין: מינהל מקרקעי ישראל הוציא החלטת מועצה 115 שאפשר לבנות מאה ועשר מטר אבל המחיר לא נאמר לנו עד היום.
יוסף דיין: אם הבנים לא יקנו את המקומות האלה סביר להניח זה ילך למישהו אחר.
יוסף דיין: מעבר לזה אי אפשר לעשות גמר פיתוח בשטח של הגולף, שזה יש לנו שם מאה עשרים זכאים, פלוס תשעים מגרשים שהם ריקים.
יוסף דיין: לא יוכלו לגמור פיתוח שם כי חייבים שבעים אחוז לגמור בנייה, אחר כך אפשר להמשיך תשתיות.
יוסף דיין: כך שאנחנו לא יכולים אפילו להיכנס לבנייה, המקום יהיה לא מפותח באזור הזה.
יוסף דיין: המחיר לא נקבע עד היום, כבר חצי שנה החלטה ישנה, לא נקבע מחיר ולא מדברים איתנו על זה.
יוסף דיין: אם לדבר על מדריכי נוער או בכלל הדרכה לדור הצעיר אין שום הכוונה מצד המדינה או תקנים מצד המדינה לכוון, למדריכי נוער בכלל ובכלל לדור הצעיר, ויש תקציבים לזה.
יוסף דיין: בגולף, המדינה קנתה את השטח ושילמה בעד כל השטח שהוא של מנהלת סל"ע.
יוסף דיין: מנהלת סל"ע זה לא מינהל מקרקעי ישראל, היא שילמה וקנתה את זה בשבילנו, ולא נעשה עדיין דבר.
יוסף דיין: שאר הנושא שלנו זה מתקדם יפה, התשתיות מתקדמות יפה, אבל זה לא ייגמר אם לא נגמר עם הנושא של בנים ממשיכים.
זבולון אורלב: להערכתך, אם המדינה היתה תובעת עבור המגרשים האלה שלושים או ארבעים אלף דולר כמה מהצעירים היו הולכים?
יוסף דיין: כולם היו הולכים.
יוסף דיין: להיפך, יש פה החלטה כלשהי, שאפשר לבנות במאה או מאה ועשרה מטר במחיר "זול".
יוסף דיין: מה המחיר הזול?
יוסף דיין: לא נאמר עד היום.
זבולון אורלב: אני גם מבין, שלגבי מחיר המגרש עדיין לא אמרו לכם.
יוסף דיין: לא, לא אמרו לנו.
יוסף דיין: יש עוד נקודה שבשאר המיתחמים למשל אם אין מקום הילדים לא יכולים להיכנס.
יוסף דיין: זאת אומרת הם לא יכולים להיכנס לאתרים אחרים, כי זה החוק.
אהרון חזוט: אני רוצה שיאפשרו לילדים הלא זכאים לבחור באיזה אתר יגורו.
אהרון חזוט: כי מה שלפחות עד לפני שבוע אני יודע שילדים למשל שגרים בגני טל שרצו לבוא לניצנים בלא זכאים לא יכולים.
אהרון חזוט: זאת סוגייה שאני לא מבין.
אהרון חזוט: אם החליטו שהלא זכאים זכאים, כמו ההורים, אם הם רוצים ללכת ליד בנימין או לכל מקום אחר זה יתאפשר, אני חושב שלפחות באותה זכות, לא לחזור לעניין הזה שהחוק בכלל התעלם מכל הצעירים בצורה לדעתי הכי, אני לא יודע איך לקרוא לזה, אבל ההתעלמות הזאת מהצעירים, שזה בפני עצמו בעיה, חייב שהעניין הזה יהיה כמו ההורים לילדים יתאפשר לגור איפה שהחברה שלהם נמצאת.
זבולון אורלב: טוב, אני חושב שהדברים דיברו בעד עצמם ואני מציע שמנהלת סל"ע תתייחס.
תומר מושקוביץ: בוקר טוב.
תומר מושקוביץ: אני חייב לומר שאני מרגיש קצת כמו מיני חוני המעגל.
תומר מושקוביץ: לא בגלל שלא יורד גשם אלא בגלל שאני מרגיש כאילו הלכתי לישון במרץ שעבר והתעוררתי היום וכאילו כלום לא קרה מאז.
תומר מושקוביץ: נפגשנו במרץ, היה צוות של המפונים, שניהל איתנו משא ומתן.
תומר מושקוביץ: היו בראשו אנשים מהבית הזה, אנשים נכבדים ורציניים מאוד מהבית הזה.
תומר מושקוביץ: הגענו להסכם.
תומר מושקוביץ: כטבעו של הסכם כל צד ויתר על משהו.
תומר מושקוביץ: הממשלה ויתרה על דברים שהיא חשבה שאין שום סיבה חוקית לתת אותם.
תומר מושקוביץ: המתיישבים ויתרו.
תומר מושקוביץ: היה חשוב להגיע להסכם.
תומר מושקוביץ: ההסכם הזה נחתם.
זבולון אורלב: אתה יכול לומר את עיקרי ההסכם שקשור לדור הצעיר?
תומר מושקוביץ: ההסכם כולל הרבה מאוד סעיפים.
תומר מושקוביץ: הוא מדבר למעשה על כך שכל זוג שהיה בן שמונה עשרה ביום הפינוי.
זבולון אורלב: דורון, אתה מודע להסכם?
תומר מושקוביץ: ודאי שהוא מודע.
תומר מושקוביץ: זה מדבר על סכומים, זה שבעים אלף שקל לזוג, ואז מקבלים עוד תוספת על כל ילד, בסך הכל כל משפחה יכולה להגיע למאה ארבעים אלף שקל תוספת על כל הפיצויים שהם קיבלו על החוק.
תומר מושקוביץ: זאת אומרת ילד שנגיד נולד בגוש קטיף וחי שם עד גיל עשרים ואחת, רק על הוותק לבד הרי יש לו מעל מאה אלף שקל.
תומר מושקוביץ: אם אשתו היא גם מהגוש אז יש לה גם מאה אלף שקל.
תומר מושקוביץ: ועוד מאתיים ארבעים אלף שקל עכשיו, יש להם ארבע מאות אלף שקל בלי שהיה להם בית או בלטה בגוש קטיף.
תומר מושקוביץ: עכשיו זה סיכום.
תומר מושקוביץ: יכול להיות שהוא סיכום טוב, יכול להיות שהוא סיכום רע, יכול להיות שאפשר היה להגיע לסיכום יותר טוב.
תומר מושקוביץ: אבל מה המסר שמשודר פה, חבר'ה, אל תדברו אתנו, כי כל סיכום שאנחנו מגיעים אתכם הוא רק הבסיס לישיבה הבאה לוועדה לביקורת המדינה.
תומר מושקוביץ: מה זה אומר, זה אומר שאנחנו בעצם לא צריכים לנהל איתם משא ומתן.
תומר מושקוביץ: זה ממש מקומם.
תומר מושקוביץ: יושבים אנשים רציניים, חברי כנסת, לא תגיד תפסו שני פרחחים ברחוב אמרו להם לכו תינהלו משא ומתן.
זבולון אורלב: מי היו נציגי הכנסת?
תומר מושקוביץ: אורי אריאל ואביגדור יצחקי, שישבו אתנו חודשים.
תומר מושקוביץ: עכשיו זה נכון שאותה ישיבה במרץ היתה בזמן איזה שהוא שפל במשא ומתן, איזה שהוא משבר במשא ומתן, ואז באמת בין השיטין של הדברים של חברת הכנסת דותן קוראים את הלחץ על ראש הממשלה לסיים את המשא ומתן, ואחר כך הוא נגמר, באפריל ובמאי חתמנו על הסכם.
תומר מושקוביץ: אישרנו בממשלה, תוקצב, הכל בסדר.
תומר מושקוביץ: ואז מה אומרים, או.
תומר מושקוביץ: קיי, זה נכון שהגענו להסכם, אבל זה רק תחילת הדרך, עכשיו בואו נדבר הלאה.
תומר מושקוביץ: המסר מבחינתי אומר דבר מאוד פשוט, אין מה לנהל משא ומתן על הסכמים.
תומר מושקוביץ: אם זה לא מקובל אחרי זה על חזוט אז זה אומר שעכשיו אני צריך לנהל משא ומתן עם מר חזוט, ואז יבוא מר דיין ויגיד זה לא מקובל עליי.
תומר מושקוביץ: אני לא מדבר על החקלאים, אני מדבר על בני המשך.
תומר מושקוביץ: דיברנו על בני המקום.
תומר מושקוביץ: החקלאים זה נכון, בהסכם בפירוש דובר שהחקלאים יהיו דיון נפרד ולכן לגבי החקלאים אני אף פעם לא אומר שיש סיכום כתוב כי אין עם החקלאים סיכום כתוב.
זבולון אורלב: אתה מדבר על דור ההמשך?
תומר מושקוביץ: על זה היה המשא ומתן.
תומר מושקוביץ: המשא ומתן נמשך חודשים, ובסופו של דבר באמת בזכות ועדת המשנה של עמירה דותן, שנתנה את הפוש, נחתם הסכם.
תומר מושקוביץ: עכשיו מה אומרים לנו, נכון שנחתם הסכם.
תומר מושקוביץ: הוא לא מספיק.
זבולון אורלב: אם אינני טועה, פה מדובר על בני מושבים חקלאיים, לא?
זבולון אורלב: הצעירים שהופיעו בפנינו אם אני מבין נכון.
תומר מושקוביץ: עליהם בדיוק נחתם סיכום הדברים.
תומר מושקוביץ: סעיף שלא נחתם זה הפיצוי למשקים החקלאיים.
תומר מושקוביץ: זה קשור להורים שלהם, על זה יש דיונים, בסדר.
תומר מושקוביץ: הסיכום לגבי החקלאים היה שיתנהלו דיונים, לא משא ומתן אלא דיונים בוועדת המנכ"לים.
תומר מושקוביץ: התנהלו דיונים, התוצאות לא מקובלות עליהם.
תומר מושקוביץ: על זה אני לא אומר שיש הסכם.
תומר מושקוביץ: על דור ההמשך של החקלאים יש הסכם חתום וגמור וסופי.
תומר מושקוביץ: מה שאומר מר חזוט, זה נכון שלגבי הפיצוי לחקלאים היו עדיין דיונים.
תומר מושקוביץ: לא קשור לנושא שלנו היום בכלל.
תומר מושקוביץ: הנושא שלנו היום הם בני מקום וארז, שהבנתי שצריך לדבר גם על ארז.
תומר מושקוביץ: בני המקום הנושא גמור, מבחינתנו, היה ויתור של הממשלה, היה ויתור שלהם, חתמו על הסכם עם חברי כנסת, אף אחד לא יכול להגיד שהוא נעשה בלחץ.
תומר מושקוביץ: הוא נעשה אחרי חודשים של דיונים.
תומר מושקוביץ: היו בו ויתור הדדי משני הצדדים כדרכו של הסכם.