GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אבשלום וילן: אני מודה, אני נורא רציתי פעם להיות עם עורך דין נדב העצני באותה עמדה, ואני לא מבין ולאור הדיון שהיה פה, ברצינות אני אומר, בלי הצגות פוליטיות לצורך העניין, אני לא מבין מה קורה פה בכלל, לא הבנתי מכל אוסף הנתונים שקיבלתי פה, במה דברים אמורים, אני לא יודע אפילו על מה אני הולך להצביע.
אבשלום וילן: אני לא רוצה את תרגיל ההשהיה, אם היית יכול להקדיש עוד שעה, היום, מחר, שבוע הבא, שנבין את זה, אני מודה, יותר מידי פעמים אני בוועדה הזאת מוצא את עצמי עומד בפני קביעת עובדות.
אבשלום וילן: ירון זליכה שהיו לי כמה ויכוחים לא פשוטים איתו, פתאום אני רואה הוא גומר למחר פה ישיבה עם עוגות, פתאום אני מוצא פה את גאידמק, אז אני מבקש אם אפשר לדחות את ההצבעה.
עתניאל שנלר: אני אומר בקיצור נמרץ, ראשית לגבי הפעלת סעיף 21 בעניין דו"ח טליה ששון, אני רוצה להצטרף לאדוני, חובה לבדוק את זה, אם צריך להצביע, אני מבקש אדוני לכנס אותנו ולהפעיל את זה, אני חושב שזה חשוב כי מה שאנחנו רואים כאן זה בדיוק דו"ח טליה ששון.
עתניאל שנלר: אני אומר את זה משום שגם עורכת דין טליה ששון כעורכת דין פרטית שקיבלה כסף משתמשת במוצר של המדינה כאילו זה מוצר שלה.
עתניאל שנלר: היא העבירה המלצות למדינה, אסור לה להתעסק בזה יותר, בשום דבר ועניין, המדינה מתנהלת כאילו היא עדיין מתעסקת בזה, לכן אני רוצה לקבל את הסעיף הזה על טליה ששון.
עתניאל שנלר: באשר לדיון שלנו, אני רוצה לבקש ארבעה דברים שיבדקו במסגרת הזאת, אחד, הצגת מסמכים וגילוי מסמכים של המנהל האזרחי כלפי המבקשים היתר עסקה.
עתניאל שנלר: אני יודע שיש בעיה ביטחונית בהקשר הזה, אני יודע שיש בעיה מאוד קשה ביטחונית, אבל אם מדיניות שר הביטחון להשתמש בכלי הזה כקרדום לחפור בו, אנחנו צריכים ללכת כנראה לפי החוק והחוק מחייב, או צריך לכאורה לחייב להראות מסמכים.
עתניאל שנלר: אם המדינה רוצה לעשות שימוש לרעה, אנחנו נצטרך להתמודד גם בסוגיה הביטחונית המאוד קשה העולה מכך.
עתניאל שנלר: הנושא השני שאני מבקש זה הפרשנות המשפטית למילה כניסה בכוח, אני חנכתי את ביתי לאחר ששיפצתי אותו במעלה מכמש, הזמנתי הרבה אנשים, נכנסנו בקול תרועה רמה לבית החדש המשופץ, זו לא הייתה פלישה טרייה.
עתניאל שנלר: הטענה שהרבה אנשים זה פלישה טרייה היא טענה פוליטית ולא משפטית, אילו היו רוצים להיכנס בפלישה לא ראויה היו נכנסים במחתרת, היו נכנסים אחד אחד, היו קובעים עובדות, העובדה שהביאו צלמים ועשו כניסה כזאת, זאת באמת פרשנות לא ראויה.
עתניאל שנלר: לפנינו מונחת הצעת חוק שאני מגיש יחד עם איש אופוזיציה בשביל הפרוצדורה, חתומים עליה 64 חברי כנסת מכל סיעות הבית, הצעת החוק אומרת שחתומים עליה 64 חברי כנסת אומרת, דבר חקיקה המבוצע על ידי מפקד כוחות צה"ל ביהודה ושומרון ואשר לתכולתו נוגעת גם לאזרחים ישראלים, לא ייכנס לתוקפו אלא באישור ועדת החוץ והביטחון והדבר הזה יעלה ואני מבקש להודיע על עלייתו למליאה.
זבולון אורלב: חברים, אני רוצה לענות רק לחבר הכנסת וילן, תראה, לו הדיון כאן היה דיון ראשוני בסוגיה, אני בהחלט הייתי מקבל את דעתך והייתי אומר שעה וחצי לא מיצינו את העניין.
זבולון אורלב: כאמור והגנת הסביבה קיימה דיון ממצא והפרוטוקול ידוע, ועדת המשנה של ועדת חוץ וביטחון קיימה דיון ממצה והדברים ידועים.
זבולון אורלב: הדיון הזה מתקיים על פי החלטה פה אחד של ועדת חוץ וביטחון שבין היתר גם חברי סיעתך נמצאים שם.
זבולון אורלב: לכן לבוא עכשיו, בתום הדיון הזה ולבקש עוד שעה, נראה לי שזאת בקשה שאני לא יכול.
זבולון אורלב: לכן אני מעלה להצבעה את ההצעה שאני שם אותה על שולחן הוועדה וההצעה היא לפנות למבקר המדינה על פי סעיף 21 לבדוק את התנהלות רשויות המדינה בכל הקשור להחלטות בסוגיית הבית החום- בית השלום, על כל ההיבטים שנאמרו בדיונים, הן בו, הן בוועדת המשנה של ועדת חוץ וביטחון והן בדיון היום, מי בעד ירים את ידו?
זבולון אורלב: שניים נגד.
זבולון אורלב: הוועדה החליטה לבקש חוות דעת על פי סעיף 21.
: אני רוצה רביזיה.
אבשלום וילן: אז אני רוצה התייעצות סיעתית.
זבולון אורלב: אני מציע שתחזרי בך מהרביזיה והוא יחזור בו מההתייעצות הסיעתית.
זבולון אורלב: לפרוטוקול, חברת הכנסת ליבנת חזרה מהבקשה וגם חבר הכנסת אבו וילן.
זבולון אורלב: רבותי, הישיבה נעולה.
עמירה דותן: בוקר טוב, אני מתכבדת לפתוח את הישיבה.
עמירה דותן: אנחנו יושבים פה בחדר ההרצאות, בחדר הישיבות של הכנסת כאשר על הקירות תמונות ואמירות של חבר הכנסת יורי שטרן ז"ל שהיה גם יושב ראש הוועדה לביקורת המדינה, וזה שבעצם ביקש ממני, איך שנכנסתי לכנסת, לעמוד בראש ועדת המשנה לנושא המפונים.
עמירה דותן: ואי אפשר לא להתחיל את היום ולומר באמת מלים של ריק ושל חסרון לראות את התמונות של יורי ולא לשמוע את קולו, את הנשמה היתרה שהיתה לו.
עמירה דותן: ואני מקווה שאני ממלאה את הצוואה שלו, לפחות בנושא של המפונים, ועושה ככל שלאל ידי באמת להביא את האנשים המדהימים האלה לנחלה, למנוחה ולשקט נפשי.
עמירה דותן: החיים ממשיכים וגם אנחנו נמשיך, ונקווה שנגיע למקום מבטחים.
עמירה דותן: אנחנו את הישיבה של היום נייחד לנושא רווחה ומצבם הנפשי של המפונים.
עמירה דותן: שתי ישיבות קודמות בנושא הזה עשינו בשנת 2007 והישיבה, כל ישיבה בנושא המפונים היא ישיבה מאוד מאוד קשה, מעצבנת, מתסכלת ומרגשת, אני מניחה שהישיבה הזאת תהיה על אחת כמה וכמה כזאת כי היא נוגעת בכאב, היא נוגעת בקושי, היא נוגעת באנשים, בילדים, בנוער.
עמירה דותן: ואני מאוד מבקשת שמעבר לסיפורים האישיים ולהבנה של מה קורה נייחד הרבה מאוד זמן להבין איפה המכשלות, איפה החסמים, איפה הפלונטרים, ואיך אנחנו יכולים לעשות את הדברים יותר טובים.
עמירה דותן: אני פסיכולוגית קטנה, אני רואה פה את שרי, אני רואה פה אנשים אחרים, אני פסיכולוגית קטנה, אבל אנשים שנעקרו, ונעקרו על אמת מבתיהם, ומרגישים גם היום, אחרי כמעט שנתיים וחצי שאין להם שייכות לשום מקום ואין איזה שהוא מקום שמרגישים בו בבית, והבית, שהוא בית ארעי, הוא מאוד לא נוח, מכל בחינה שהיא, מכל זווית שהיא, משפחות שרגילות לארח אנשים שאין להן כנראה גם איפה לארח.
עמירה דותן: זאת אומרת זו מצוקה על מצוקה על מצוקה.
עמירה דותן: יחד עם זה, הבוקר אמרתי לפארלי שחר שרק אוכלוסיה כזאת יכולה לשאת מצוקה לאורך כל כך הרבה זמן בכזה שקט.
עמירה דותן: ולכן אני מורידה בפני האנשים האלה את הכובע, ועל אחת כמה וכמה עם כל מה שאנחנו עושים אנחנו צריכים עוד יותר לעשות כדי להביא את הדברים לידי ביטוי.
עמירה דותן: מתוך הדו"ח שקראתי, ותיכף אנחנו נשמע אותו, למדתי דבר אחד חדש, שאני מצד אחד שמחה עליו, מצד שני אני כואבת אותו, וזה שאנשים היום, שנתיים וחצי אחרי ההתנתקות, מוכנים יותר ללכת ולבקש עזרה או לומר בקול רם אני צריך או צריכה עזרה.
עמירה דותן: האמת היא שלבושתי אפילו לא חשבתי, כמי שבאופן אישי עברה כמה חוויות של אבל, באמת לוקח זמן להבין את האבל, לעכל אותו, להפנים אותו, ובעצם לומר אני זקוק או זקוקה לעזרה.
עמירה דותן: ומצד אחד אני שמחה שאנשים יש להם את האומץ ואת עמוד שדרה הזה לבוא ולומר אני צריך, צריכה עזרה, מצד שני אני כואבת על כל אחד כזה שצריך לעבור את התהליך של לומר בקול רם ואחר כך לבקש את העזרה, שאני מניחה שזה לא כל כך קל.
עמירה דותן: אני חושבת שאני אפסיק במלים האלה וניתן לכל האנשים הנפלאים שהגיעו הנה לומר את דברם, לומר לסל"ע ולמשרד הרווחה את האני מאמין שלהם ואת התשובות למצוקות ולדברים שצריכים לפתור, את הפלונטרים שצריכים לפתור, וכמובן לחברי הכנסת, גם להאיר וגם להעשיר אותנו למה עוד אפשר לעשות ובלוח זמנים נורמלי כדי שהדברים האלה ייפתרו.
עמירה דותן: אני חושבת שנתחיל עם המצגת של המפונים ונוכל מתוך זה להבין את המצוקה ולהמשיך הלאה.
עמירה דותן: ברשותכם.
עמירה דותן: דורון בבקשה, הבמה שלכם.
דורון בן שלומי: הדיון היום גם מבחינתי הוא לא קל, הוא באמת דיון שחושף מציאות שרובנו גם אנחנו כאנשי עשייה מתוך גוש קטיף לא תמיד ערים לה ולא תמיד מצויים בנתונים ולא תמיד מצויים אפילו בלהבין את המצוקות ואת הבעיות שישנן בשטח.
דורון בן שלומי: יחד עם זאת, אני חושב שכדאי להדגיש בתחילת הדיון, אוכלוסיית גוש קטיף ככלל איננה אוכלוסייה מסכנה.
דורון בן שלומי: האוכלוסייה הזו עברה משבר, נמצאת בתהליך, נמצאת באיזו שהיא יציאה מהמשבר.
דורון בן שלומי: אנחנו מדברים פה על נתונים שהם מאפיינים חלק מהאוכלוסייה בבעיות האישיות.
דורון בן שלומי: ככלל בקהילות עצמן יש בעיות שהן בעיות שנובעות מהמצב עצמו, שנזכיר שנעשה בידי בשר ודם וגם התרופה שלו היא על ידי בשר ודם, ולא על איזה תהליכים קוסמו-פוליטיים כאלה ואחרים.
דורון בן שלומי: התשובות צריכות להיות מהשולחן הזה ומשולחנות משרדי הממשלה.
דורון בן שלומי: אבל אני רוצה פשוט שנדגיש ושנבין כולנו, אני אומר את זה דבר ראשון לעצמי, לא לצאת מהשולחן הזה ולהגיד וואו, איזה מסכנים.
דורון בן שלומי: זו לא מטרת הדיון.
דורון בן שלומי: מטרת הדיון היא לעלות על אותו חלק שנמצא בבעיות, ואותו חלק שנמצא במצוקות, לראות איך אפשר לעזור לו הכי טוב להגיע לקו שהוא היה בו, בטח לפני הגירוש.
דורון בן שלומי: זו המטרה שאני חושב שכולנו צריכים לצאת מהדיון.
עמירה דותן: הערה נכונה, ואם אני הובנתי שיש פה איזו מסכנות אז להיפך, יש פה זקיפות של גב, אבל יש מצוקה.
עמירה דותן: אנחנו נייחד את הדיון הזה למצוקה שהיא יותר בתחומים הרכים של רווחה, וטיפולים נפשיים, ילדים, נוער ואנשים מבוגרים, גירושים, דברים מהסוג הזה.
עמירה דותן: כל אותם דברים שהם התוצר של התהליך המשברי שעברתם, עוברים ומחכים כבר לפתרונות.
דורון בן שלומי: זו לא היתה הערה אליך, זו היתה הערה אלינו.
עמירה דותן: תודה דורון, אולי רונית תתחיל.
רונית שהם: אני עובדת סוציאלית ואני מתאמת ומרכזת את שירותי הרווחה בוועד המתיישבים.
רונית שהם: אינני מגורשת אבל ליוויתי את המגורשים בחצי שנה טרום הגירוש, בהתנדבות, הגעתי פעם בשבוע ואחרי הגירוש פנו אליי מוועד המתיישבים לתאם ולרכז את תחום הרווחה מטעם הוועד.
רונית שהם: אנחנו לא מחליפים את המחלקות לשירותים חברתיים, אנחנו גם לא מתיימרים להחליף את משרד הרווחה או את מינהלת סל"ע.
רונית שהם: אנחנו כל הזמן עוסקים בתאומים, בדחיפות, בהפניות, שאנשים יגיעו לאן שצריך להגיע.
רונית שהם: וזה שיותר אנשים פונים היום זה אני חושבת הודות לעבודה המאוד רצינית שלנו לעודד אותם, לדחוף אותם, לכתוב להם שזה לא בושה, ומי שמרגיש מצוקה ראוי ונכון שיפנה לסיוע כדי שהמשבר לא יחמיר ויחריף.
רונית שהם: אני רוצה לתת איזשהו רקע קצר שכולנו ניכנס תחת אותה מטריה ואז נגיע לשלב של הדיונים.
רונית שהם: עשרים ושמונה חודשים לאחר העקירה ממשיכים אנשי גוש קטיף במאבקם לשוב לשגרת חיים יצרנית, תורמת ופועלת כבעבר.
רונית שהם: עם זאת העדר אופק ברור לגבי מקום מגורים, העדר תעסוקה כמו גם החיים בצל אי הוודאות המתמשכת ביחס לעתיד מקשים, מעכבים ומשפיעים על מצבם הנפשי, פיזי וחברתי של העקורים.
רונית שהם: מרבית העקורים, מתגוררים עדיין בדיור זמני.
רונית שהם: רק בשתי נקודות מתוך עשרים וחמש התחילו בבניית בתי הקבע, ונראה כי האתרים הזמניים ישמשו לתקופה ארוכה.
רונית שהם: עובדה זו משליכה על בעיות רבות בתחום הרגשי, משפחתי וקהילתי.
רונית שהם: בנוסף מתוך כשלושת אלפים חמש מאות מתושבי גוש קטיף שהינם כוח העבודה כשמונה מאות עשרים ושניים עדיין מובטלים.
רונית שהם: בשל גילם ומצבם הנפשי לאחר ההתנתקות ישנם חקלאים שאינם מסוגלים לשוב לשוק העבודה והם אף אינם זכאים לגמול פרישה או פנסיה.
רונית שהם: בשל האבטלה משפחות רבות מכלות את כספי הפיצויים לצורך קיום יומיומי במקום לשמור לבניית הבית העתידי.
רונית שהם: אנו מאמינים כי ברגע שהגורמים הממלכתיים יחליטו על האצת הטיפול ומתן סדר קדימות בטיפול כמו באירועי חירום, כפי שקרה בתהליך העקירה עצמו, ניתן יהיה לשוב ולראות באוכלוסיה הזו כתורמת רבות לחברה הישראלית.
רונית שהם: בהיבט התיאורטי, כמו שאנחנו מוצאים בספרות המקצועית, וזה בהחלט בהחלט מתבטא גם אצל האנשים שלנו, אנחנו מגלים כי המרכיבים שגורמים לחוסן נפשי, קבוצתי וקהילתי הם: תחושה של מקום בטוח – היום אין לאנשים תחושה של מקום בטוח.
רונית שהם: הרגשה של שליטה בחיים שלי – אין לאנשים כולם הרגשה של שליטה.
רונית שהם: הזיזו אותם, לקחו אותם, לא יודעים מתי הבית יהיה.
רונית שהם: הרגשה של תחושת שייכות למקום, לסביבה מוכרת, לרשת חברתית – אני לא אפרט כי אני חושבת שכולנו יודעים על מה מדובר.
רונית שהם: יציבות במערכת המשפחתית.
רונית שהם: בטחון כלכלי ואופק תעסוקתי – גם זה לא קיים.
רונית שהם: מערכת אמונות ותפיסת מציאות סובייקטיבית – אנחנו מוצאים אצל חלק מהמשפחות שבהחלט המערכת הזאת עורערה והשתנתה והיום הם מחפשים במה להחזיק.
רונית שהם: אחד הדברים הבעייתיים ביותר זה הנושא של קיום ושימור רציפויות בחיים, שאנחנו מדברים פה על זהות אישית, בית, משפחה, חברים, קהילה, הרציפויות האלה נקטעו לילדים הרכים, לנוער, למשפחות, ואחת מהעבודות שאנחנו עושים זה כמה שיותר להחזיר אותם לרציפויות בטוחות וקבועות ולעזור ולבנות את החוסן מחדש.
רונית שהם: שנתיים וחצי לאחר העקירה אנו עדים למצב משברי מתמשך.
רונית שהם: למעשה לחלק מהאוכלוסייה תקופת האבל לא הסתיימה, בשל העדר מקום מוגן, קבוע ותנאים הכרחיים ליצירת רווחה.
רונית שהם: חשבנו לנכון לשתף אתכם בקולות מהשטח, במעט קולות מהשטח איך אנשים חווים את המציאות שאנחנו מדברים עליה.
עמירה דותן: אני מבינה רונית, שיש כאן גם אנשים מהשטח.
רונית שהם: אני אבקש מדפי בורנשטיין שנמצאת לידי, שהיא עובדת סוציאלית שעבדה גם במחלקה לשירותים חברתיים בגוש קטיף והיום היא עובדת איתנו בוועד המתיישבים וקשורה ואחראית לתחום הפרטני של האנשים.
דפנה בורנשטיין: בהמשך הדיון נראה סרט, שבו הבאנו את קולות האנשים מהשטח, השתדלנו לבחור אותם בקפידה, את אותם אלו שדווקא קודם היו יצרנים בתפיסה שלהם, היו בעשייה, פעלו, עבדו, כל אחד בתחומו, לפי רמתו, לפי יכולתו.
דפנה בורנשטיין: והיום הם בעצם נמצאים במצב של משבר שהעניין נגדע.
דפנה בורנשטיין: זאת אומרת היה לנו חשוב להביא דווקא את אותם קולות של אלה שעשו, והיום מדברים על העשייה שלהם והנכונות שוב לחזור לחיים וכל אחד מדבר, אני לא רוצה לדבר במקום הסרט, זה יהיה בהמשך.
דפנה בורנשטיין: בשקופית, רצינו לתת דוגמאות על המציאות שבה בעצם האנשים חיים היום.
דפנה בורנשטיין: התחושה היא בגדול שאצל חלק מהאוכלוסייה זה מתבטא בהמון קושי.
דפנה בורנשטיין: התחלנו עם הנושא שחברת הכנסת עמירה ציינה, נושא של העדר פרטיות.
דפנה בורנשטיין: הנושא הזה אפשר לראות אותו גם פה.
דפנה בורנשטיין: ביקשנו תמונה ממשפחה שהיום עברה מכפר דרום מהמגדל, מחכה לקראוילה שלה, שהיתה צריכה להיות תוך שלושה חודשים בשומריה.
דפנה בורנשטיין: כרגע העניין תקוע.
דפנה בורנשטיין: מה שקורה זה, שבמשפחה שיש בה ברוך השם שמונה ילדים יש פה ארבע בנות שישנות במיטה שנפתחת, אין שם עוד מקום להכניס סיכה, יש שתי בנות נוספות שישנות בפינת אוכל, יש ילד שישן מתחת לשולחן במטבח, ויש עוד ילד אחד שישן במיטה בחדר עם ההורים, זה התינוק.
דפנה בורנשטיין: הנושא הזה שאין מקום ללינה כמו שצריך, שאין מקום למתבגרים.
דפנה בורנשטיין: למשפחה הזאת שציינתי ומשפחות אחרות, שם יש בת בת שש עשרה.
דפנה בורנשטיין: הנושא של לחזור הביתה למקום המוגן, לפינה שלי.
דפנה בורנשטיין: אפילו אמא שציינה שהבת שלה לא יכולה להתאמן בחלילית בתוך הקרוואן הזה, כשהכל צפוף.
דפנה בורנשטיין: אני לא מדברת רק על הקראון, אני מדברת גם על הקראוילה שהיא קצת יותר גדולה.
דפנה בורנשטיין: העניין שיש לילד את הפינה שלו, אם זה לקרוא ספר, אם זה לעשות שיעורי בית, אם זה להתאמן למבחן, אם זה קצת שקט שבא לו להרגע, לישון בקראוילה זה בכלל סרט, תנסו לישון במשהו שהאקוסטיקה היא כל כך שומעים הכל, אנחנו עשינו לזה שינוי בהגדרה, קראנו לזה שיש הרבה אינטימיות.
דפנה בורנשטיין: כל הזמן בני המשפחה חווים אחד את השני מה אנשים עושים.
דפנה בורנשטיין: זה קצת אירוני אבל זה מאוד מאוד קשה.
דפנה בורנשטיין: לגבי צפיפות דיור, גם מדובר בסרט אחר כך, צריך להבין שסך הכל המשפחות, עם כל מה שהן עברו, ברוך השם זה משפחות חזקות, זה משפחות שממשיכות להתקיים וממשיכות לחיות.
דפנה בורנשטיין: וזה אומר שברוך השם מבחינתנו גם נושא של ילודה זה חלק מהחיים.
דפנה בורנשטיין: ומשפחה שהוכנסה לקראוילה והיו לה עד שישה ילדים היא קיבלה קראוילה של תשעים מטר.
דפנה בורנשטיין: משפחות עם שבעה ילדים, לפחות אני יודעת שזה היה בניצן, עברו לאלמורים.
דפנה בורנשטיין: מה עושה היום משפחה, שאותה אנחנו יכולים לראות בסרט, שנולדו לה עוד שני ילדים, ברוך השם תאומים, והמשפחה עם שמונה ילדים, המשפחה פנתה בבקשה לוועדה מיוחדת גם להרחיב את הקראוילה, ונאמר לה שכרגע היום אין עניין להשקיע באתר הזמני בניצן.
דפנה בורנשטיין: המשפחה מיועדת ללכיש.
דפנה בורנשטיין: אין לה אפשרות כרגע ללכת למקום אחר.
דפנה בורנשטיין: יש שם שבעה בנים שישנים בשני חדרים ובת אחת מתבגרת בחדר אחד.
דפנה בורנשטיין: זה מאוד מאוד קשה.
דפנה בורנשטיין: כל הנושא של פגיעה בזהות העצמית.
דפנה בורנשטיין: כל ההיגדים שהיו לאדם כלפי עצמו, ביחס לזה שאני אדם עובד, שיש לי סמכות בבית, שאני הורה, שאני ראש משפחה, המון מההיגדים האלה מאוד נגדעו והתקשו.
דפנה בורנשטיין: הנושא שאנחנו רואים אצל בני נוער, חלקם שבעצם מחפשים חברים באתרים אחרים כי שם זה קבוצת ההשתייכות שלהם וזה הזהות שלהם.
דפנה בורנשטיין: חוסר פניות ללמידה, הנושא שיש לנו ילדים שקשה להם, לא כולם, חלקם מבטאים את הקושי של קושי רגשי בהיבט של הלימודים למרות שהקושי הוא לא טכני מבחינת חומר הלימוד ויכולות קוגנטיביות.
דפנה בורנשטיין: וזה הרבה פעמים מתבטא בזה שבעצם ההורים משקפים שהמצוקה של הילדים היא לשותפות לגורל של מה שקורה למשפחה.
דפנה בורנשטיין: איפה אנחנו נגור, איפה נהייה, ההורים שלי אין להם כסף, אבא שלי לא עובד.
דפנה בורנשטיין: אני לא יודע אם יהיה לנו מספיק כסף לבנות בית.
דפנה בורנשטיין: אומר לי ילד.
דפנה בורנשטיין: זה דאגות שלא אמורות להתאים לילד אבל הוא חלק מהמשפחה וזה מטריד אותו והוא לא יכול להיות לגמרי פנוי לנושא של למידה.
דפנה בורנשטיין: אנחנו מדברים על עיכוב תהליכי התפתחות נורמטיביים.
דפנה בורנשטיין: אם אנחנו מדברים על משימות התפתחותיות ששייכות לגיל מסויים, אם ניקח לדוגמא את הגיל הרך, וירחיבו כאן חבריי אחר כך בהמשך, ילד אמור לעסוק במשימות התפתחותיות שקשורות לגיל שלו, ולא בתחושת חרדה לגבי המקום, לא בתחושת חרדה להורים, לא בהתגייסות של ילדים צעירים כדי לשמור על ההורים כי ההורים שלי לא מתפקדים או לא מרגישים מספיק טוב.
דפנה בורנשטיין: וזה בעצם מערכת תפקידים שמתהפכת.
דפנה בורנשטיין: זה שוב מחזיר אותנו לדבר הבא, הנושא של ירידה בערך העצמי וברמת המסוגלות העצמית.
דפנה בורנשטיין: גם בסרט אחד האנשים שמתאר את המצב של ריטואל חוזר שהוא יוצא לחפש עבודה ונדחה כיוון שהוא הגיע לגיל ארבעים ושש או שבע, ואומרים לו חביבי, פה מחפשים עד גיל שלושים וחמש, חבל שבאת.
דפנה בורנשטיין: הוא יוצא שוב לאיזה מקום ושוב חוזר ריקם, ואומר אין לי כבר את כוחות הנפש לצאת בפעם השלישית ושוב לחוות את תחושת הכישלון.
דפנה בורנשטיין: מה זה אומר מבחינת הבית, מה זה אומר על אבא כזה שצריך לחזור הביתה, או על אמא, שבעצם אין להם את יכולת האמירה של מביא הפרנסה וראש המשפחה במובן שהוכר קודם.
דפנה בורנשטיין: הרבה פעמים מצאנו שפוגע גם בנושא של פגיעה בתפקוד של ההורים, ביכולת שלהם להיות זמינים כהורים.
דפנה בורנשטיין: הורים דיברו על זה גם בתקופת המעבר, בתקופה של המלונות, היה את החיים הטובים במלונות שהילדים איך שהוא התגלגלו וההורים העידו על הקושי שהיה להם לאסוף את עצמם, וחלק מהקשיים האלה והפצעים עוד ניכרים היום וצריכים להתמודד איתם.
דפנה בורנשטיין: וכשאין את האופק הבטוח כרגע אז מאוד מאוד קשה לשקם את זה.
דפנה בורנשטיין: הנושא של חוסר אונים מתמשך אצל ההורים, בעקבות מה שציינתי עכשיו ומתחים גם במערכת הזוגית והמשפחתית בכלל.
דפנה בורנשטיין: הצפיפות הזאת, עם העדר אופק עם פרנסה שלעתים נגדעה ואין אופק של המשך בזה, היא יוצרת המון מתחים.
דפנה בורנשטיין: חשוב לי רק לציין נקודה שאנחנו לא באים להגיד, ואפרופו כשנתייחס בהמשך לזוגות פרודים וזוגות גרושים, לא תמיד הכל נולד בגירוש, אבל זה שהטריגר היה בגירוש אני חושבת שחלק מהעניין זה שבגוש היתה איזו שהיא מערכת תמיכה כוללת, ובנאדם היה לו איזה שהוא מעמד, איזה שהוא סטטוס, לא חשוב אם זה היה מאוד גבוה או בינוני או נמוך אבל היה לו את מערכת היחסים שלו, את החברים, את הסביבה שלו, את המעמד, את העבודה הקבועה.
דפנה בורנשטיין: ברגע שכל הדברים האלה התפרקו וכל אובדן הרציפויות שרונית ציינה נגדע יש לנו פתאום מצב שבעצם נוגעים בעצבים הרגישים מאוד של המשפחה.
דפנה בורנשטיין: ואז פתאום זוגות הגיעו לצמתים מאוד קשים, ופתאום כל המערכת שעטפה אותם התערערה, ואז אנחנו מוצאים את העימותים, סביב קבלת החלטות של המגורים והנושא של כסף מעורב, זה קטעים מאוד מאוד קשים שדוחקים את המשפחות לפינה.
דפנה בורנשטיין: ולכן חלק מהעניין אצל משפחות מסויימות זה הגיע הנקודה הזאת של הטריגר שאז פתאום יש את המשבר המשפחתי, על רקע באמת דברים שקודם איך שהוא כן היו.
דפנה בורנשטיין: המצב הכלכלי הוא בירידה, אנחנו לא תמיד מדברים רק על שני בני זוג שהם מובטלים.
דפנה בורנשטיין: אם אנחנו ניקח מצב שבמשפחה יש אפילו בן זוג אחד שכן עובד, ולצורך העניין ההכנסה שלו היא לא מאוד גבוהה, היא יכולה להיות חמשת אלפים, ששת אלפים שקל, אנחנו יודעים שיכולו להיות אצל חלק מהמשפחות במצב כזה מצב שבן הזוג האחד מרוויח ובעצם השני לא זכאי במקרה זה לביטוח לאומי או שהוא לא זכאי לדמי הסתגלות, אם אנחנו מדברים על בעלי עסקים, אם אנחנו מדברים על חקלאים.
דפנה בורנשטיין: משפחות אלה בעצם נאלצות להשלים את ההכנסה שלהם מכספי הפיצויים, וזה שוב כדי לא להיכנס למעגל של חובות, אבל בעצם זה נוגש מהכספים שנודעו לבניית הבית.
דפנה בורנשטיין: כללית, אני חושבת שסיכמנו, שוב, אצל חלק מהאנשים ולא אצל כולם, מצב רגשי ולחץ נפשי קשה, אצל חלק אנחנו רואים בעצם את הקושי ואת הברק בעיניים שנעלם, ותסכול שלפעמים מגיע עד מצבים של דכאון.
דפנה בורנשטיין: אנחנו מדברים על "תקיעות", אני חושבת שזה סימבולי.
עמירה דותן: על "התקיעות" עוד לא שמענו.
עמירה דותן: אנחנו שמענו על המצב, ואני זוכרת ביד בנימין באחד הסיבובים הראשונים כשראינו שם את המצגת הראשונה והסוף של המצגת היה אותו זרד שבעצם לבלב או פתאום יצא שם איזה שהוא ניצן.
עמירה דותן: אני חושבת שזה הסימבוליקה, זאת אומרת אני דווקא רואה פה הרבה מאוד כוחות והרבה מאוד אופטימיות ולא כניסה לדיכאון כזה מתמשך, אלא למרות המצב הכל כך קשה אנחנו כן נוכל לעשות משהו אחר.
עמירה דותן: חלק ממטרת הדברים של היום, זה להבין את המצוקה אבל בעיקר לדעת איפה הפלונטרים האלה כפי שאמרתי קודם ואיך אנחנו פותרים אותם.
עמירה דותן: כי זאת המגמה של המפגש של היום.
עמירה דותן: אנחנו לא רוצים לבכות יחד אתכם, אנחנו רוצים לעזור, לתת כלים, כדי לראות איך אנחנו יוצאים מהמשברים האלה.
עמירה דותן: הקרנת סרט
דפנה בורנשטיין: אני חושבת שהסרט מדבר בעד עצמו על הנסיונות של האנשים ועל הרצון באמת לחזור לשגרת החיים.
דפנה בורנשטיין: התחושה היא שוב, אותו דבר מה שהוצג בהתחלה, מבחינתנו מה שאנחנו בעצם רוצים, אנחנו מציפים את הקשיים ואנחנו לא נבהלים מהם.
דפנה בורנשטיין: אני חושבת שאני כתושבת גוש קטיף יכולה להגיד שציבור גוש קטיף ידע ימים קשים מאוד של התמודדויות לא פשוטות, עם אירועי טרור, עם אירועים קשים כאלה ואחרים ויכולנו ועמדנו בהם, ואנחנו יודעים שיכולה להיות גם צמיחה, שקוראים לה היום בתחום המקצועי צמיחה פוסט-טראומטית.
דפנה בורנשטיין: יש דבר כזה של צמיחה וזה בהחלט מתאפשר, אבל אנחנו צריכים את הכלים ואת העזרה לזה, כי אני חושבת שיש קושי והיקלעות למשבר שאנחנו כולנו רוצים להתגייס ולצאת ממנו.
דפנה בורנשטיין: אז זה באמת המסר.
עמירה דותן: לפני שחבר הכנסת אלדד לוקח את רשות השאלה, אני רוצה לומר לכולנו שהסרט נוגע בכמה נושאים, וכמובן שקשה לעשות הפרדה בין תעסוקה לבין חקלאות לבין דברים אחרים, כי החיים הם חיים.
עמירה דותן: אנחנו בכל זאת גם בישיבות שלנו מנסים להפריד בין הנושאים כדי לקבל מענים נכונים.
עמירה דותן: כי מה יכול מנכ"ל רווחה לדבר על חקלאות.
עמירה דותן: אז אני רוצה בשביל כולנו שנהיה מסודרים.
עמירה דותן: הישיבה כיום היא לראות איפה גם סל"ע שעושה עבודה וגם רווחה וגם הגופים האחרים שעושים עבודה עונים לאותה שאלה שנגמר בה הסרט למה אני לא מרגישה את זה.
עמירה דותן: איפה כל העשייה הזאת ולמה אני בשטח, אותה גברת שמדברת, לא מרגישה את זה.
אריה אלדד: אחד המרואיינים האחרונים בסרט אמר שמי שמקבל פיצויים לא זכאי להבטחת הכנסה מביטוח לאומי אם הוא מובטל.
אריה אלדד: מישהו יכול להתייחס?
עדיאל שומרון: דמי אבטלה המפונים מקבלים באופן רגיל כמו כל בנאדם אחר.
עדיאל שומרון: להיפך, אנחנו גם מפנים אותם מה לעשות קודם, יש כאלה שלוקחים קודם את דמי האבטלה ואחר כך את דמי ההסתגלות ולהיפך.
עדיאל שומרון: לגבי הבטחת הכנסה אני לא סגור בדיוקים.
: לכמה זמן הם זכאים לדמי אבטלה?
עדיאל שומרון: זכאות כמו של כל בנאדם, חצי שנה.
עדיאל שומרון: אדם עד גיל חמישים מפונה מגוש קטיף זכאי בסך הכל לשנים עשר חודשי הסתגלות ועוד חצי שנה אבטלה.
עדיאל שומרון: סך הכל שמונה עשר חודשים שהוא מקבל את השכר שהיה לו לפני כן.
עדיאל שומרון: אדם מעל גיל חמישים מקבל שלושים חודשים.
עדיאל שומרון: עשרים וארבעה חודשי הסתגלות מאתנו ועוד חצי שנה אבטלה, זה שלושים חודשים.
עדיאל שומרון: כלומר התקופה הזאת עדיין לא עברה, בתנאי שהוא לא עובד.
עדיאל שומרון: מתוך השנים עשר חודשי הסתגלות שישה חודשי הסתגלות משולמים לו בכל מקרה בין אם הוא עבד ובין אם הוא לא עבד והשישה חודשים הנוספים משולמים לו רק אם הוא לא עבד, זה סיכום הדברים עם חברי הכנסת.
עדיאל שומרון: בסרט דיבר מישהו שעבד חלק מהתקופה, אם מישהו עבד חלק מהתקופה וחלק מהתקופה לא עבד אז הוא מקבל.
עדיאל שומרון: אדם מעל חמישים כמו שאמרתי שנים עשר חודשים בכל מקרה, אם הוא עבד או לא עבד.
עדיאל שומרון: אדם מעל גיל חמישים וחמש מקבל פנסיה מהמדינה עד גיל שישים ושבע.
עדיאל שומרון: זה רק בנתונים.
עדיאל שומרון: כלומר יש מצוקה אכן נובעת מזה שאנשים לא עובדים, יש לזה משמעויות נפשיות אחרות שידברו עליהם פה אנשי המקצוע.
עדיאל שומרון: אבל בקטע הכלכלי אלה הנתונים.
עדיאל שומרון: אני אתייחס לזה גם אחר כך.
רותי סעדיה: לגבי הבטחת הכנסה, אין קשר לדמי הפיצויים כל זמן שהם שמורים לצורך הבית.
רותי סעדיה: והייתי בעניין הזה בקשר עם ביטוח לאומי, אני אומרת את זה בצורה ברורה.
רותי סעדיה: יש מצב שאנשים יש להם רכב ואז הם לא יכולים לקבל הבטחת הכנסה בגלל חוקים אחרים של המדינה.
רותי סעדיה: בנאדם שמחזיק רכב לא זכאי להבטחת הכנסה.
רותי סעדיה: אבל דמי הפיצויים לכשעצמם כשהם שמורים בצד ואדם עוד לא בנה את ביתו הם לא נחשבים לצורך הבטחת הכנסה ואפשר לקבל הבטחת הכנסה.
זבולון אורלב: יש לכם סטטיסטיקה, כמה ממפוני גוש קטיף מקבלים הבטחת הכנסה?
עדיאל שומרון: יש לנו סטטיסטיקה לגבי נתוני האבטלה.
זבולון אורלב: שאלתי שאלה מאוד ברורה, האם יש למינהלת סל"ע כמה ממגורשי גוש קטיף מקבלים הבטחת הכנסה?
רותי סעדיה: אין לנו נתון אבל אני יכולה לומר מהקשר שלי, שמעטים מאוד.
רותי סעדיה: רוב האנשים נהנים או מאבטלה או שמצאו עבודה, ואינם זכאים להבטחת הכנסה.
זבולון אורלב: כמה אנשים סיימו את תקופת ההסתגלות והאבטלה ואינם עובדים?
עדיאל שומרון: אני אענה על הסוגיה הזאת.
עדיאל שומרון: בסיכום הדברים עם חברי הכנסת יש איזה שהוא תהליך של קבלת דמי ההסתגלות הנוספים, השנים עשר חודש הנוספים, וזה תהליך שכל שלושה חודשים הוא נבחן.
עדיאל שומרון: אלה שהם מעל גיל חמישים או מתחת לגיל חמישים, שזה השישה חודשים הנוספים.
עדיאל שומרון: הזכאות לשנים עשר החודשים הנוספים או לשישה החודשים הנוספים מותנית בזה שהבנאדם לא עבד.
עדיאל שומרון: זה נבחן כל שלושה חודשים ויש כאלה שנמצאים בתהליך איתנו עד היום.
עדיאל שומרון: לא יכולים להגיד לך כרגע נתון כמה כבר סיימו את הזכאות שלהם, כי יש כאלה שמקבלים חלק מהזכאות, עובדים וחוזרים.
עמירה דותן: אני יודעת שיש לכם נתונים, אני רוצה גם לא להסיק משום שאל תשכחו שחלק מהנושא היה קורסים ויש דברים ששמענו כאן, בואו לא נפצל את הדברים עד דיוק כל כך קטן, אני רוצה באמת לעסוק בנושא של רווחה.
עמירה דותן: וברווחה, שאנחנו חייבים לרונית את הדיון הזה כבר הרבה זמן, אני רוצה לשאול איפה אותם צמתים של קושי שאם נוכל להבין אותם אולי גם נוכל לפתור אותם, ופה ישנם את האנשים הטובים ביותר שיוכלו לתת לנו את האינפורמציה.
: גבירתי יושבת הראש, היתה שאלה של חבר הכנסת אורלב, שאלה נורא פשוטה, אנחנו מרגישים קצת אי נוחות עם התשובה הזאת.
: מכיוון שאנחנו מבינים כל הזמן שעוקבים בדיוק אחרי האנשים האלה ויודעים בדיוק כמה מקבלים הבטחת הכנסה, כל חודש נתון יודעים.
: ופה אנחנו לא מקבלים תשובות.