GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
שרי סובוביץ: אני מגיעה לאולפנא, משתדלת להיכנס לשיעורים בשביל ה-V לכל השאר נדאג בהמשך.
שרי סובוביץ: לפעמים אני עושה לעצמי הנחות וכבר בהתחלה לא נכנסת לשיעור.
שרי סובוביץ: לא אמא, אני ממש לא רוצה ללמוד.
שרי סובוביץ: אני בכלל לא רוצה להמשיך בחיים.
שרי סובוביץ: זאת אומרת, אני רוצה לשבת כל היום לבכות ולהתגעגע ואני מרגישה שכל אחד שאומר לי להיכנס ללימודים רוצה ברעתי.
שרי סובוביץ: אני יודעת שזה לא נכון, אבל ככה אני מרגישה.
שרי סובוביץ: אני לא רוצה לסגור פרק בחיי ולהתחיל חדש.
שרי סובוביץ: שהפרק הנפלא הזה יישאר לי בזיכרון הרחוק בלבד?
שרי סובוביץ: אני רוצה להמשיך לבכות ולהתגעגע באמת.
שרי סובוביץ: אני מרגישה כמו צמח שיכול לגדול רק באדמה אחת ופתאום עקרו אותו והוא לא יכול להמשיך לגדול באדמה אחרת.
שרי סובוביץ: אמא, אני באמת מבקשת ממך שאם אין לך משהו להגיד לי חוץ מלדרוש ממני ללמוד אז אל תגידי לי כלום.
שרי סובוביץ: שיתפתי אותך ואני בטוחה שאם תדרשי ממני זה לא יגרום לשינוי.
שרי סובוביץ: יום נעים.
שרי סובוביץ: " חתימה.
שרי סובוביץ: והיא מוסיפה, "נ. ב.
שרי סובוביץ: שתדעי שגם בלילות האחרונים שכן ישנתי חלמתי על" ופה היא מוסיפה את שם היישוב.
שרי סובוביץ: אני לא חושבת שזאת ילדה אובדנית אבל זאת בהחלט ילדה שמאוד זקוקה להתאבל ומתקשה לחזור לחיים ולתפקוד ולהגשת עבודות וציונים, בעיקר בבתי ספר קולטים שלא השכילו להבין את הקשיים של הילדים שהגיעו אליהם.
שרי סובוביץ: אובדן אמון בהורים, בממסד, במדינה ובמוסדותיה, חלק מהנוער היום אומר, הבנו למה אתם מסוגלים, עכשיו תזוזו הצידה.
שרי סובוביץ: אמרתם שתצילו את המצב ולא הצלתם אותו.
שרי סובוביץ: ראקטיבציה של טראומה וטראומה נוספת זה בעקבות האירועים של עמונה.
שרי סובוביץ: הכנתי פה שקף שבעזרתו אני רוצה להמחיש את התחושה של הנוער.
שרי סובוביץ: אנחנו זה למעשה כל מי שעומד מולם.
שרי סובוביץ: אני רק רוצה להפנות את תשומת ליבכם מימין לתמונה לאנדרטה שבצומת כיסופים שמלמדת על מערכת היחסים של האוכלוסייה עם הצבא.
שרי סובוביץ: מתחתיה יש את התמונה של המקום שתוחזק על ידי הנוער בעזרת הזדכות על בקבוקים ופחיות כדי לארח בו את החיילים.
שרי סובוביץ: האפיונים של המאבק של תושבי גוש קטיף שהיה מאבק לא אלים, בדרכי הסברה ועם הסלוגן המוביל, יש לנו אהבה והיא תנצח.
שרי סובוביץ: אחרי ארועי עמונה זה צבע את האוכלוסייה בצבע שהוא ממש לא הצבע שלה ויש הרבה מאוד אנשים שלא יודעים לעשות את האבחנה הזאת.
שרי סובוביץ: כשהנוער מתוסכל וכואב ומרגיש מושפל זה בא לידי ביטוי, כפי שאתם רואים במצגת, כל מה שכתוב מתחת לצבע, מבחינתם זה המייצג של מי שפגע, וזה בא לידי ביטוי גם ככה וגם ככה וגם געגועים מאוד עזים לכל מה שמזכיר ים ובעבודות שעשיתי עם נוער רואים את הילדות המפורקת.
שרי סובוביץ: לפני יום העצמאות, נער שאתם רואים שהוא הולך עם כל הצמידים הכתומים, אמר לי בקול רועד ועיניים מלאות דמעות שהוא לא יתלה דגל על הבית והוא עוזב את המדינה הזאת והולך לחיות בארץ אחרת.
שרי סובוביץ: כששאלתי אותו למה הוא מוותר על הדגל, הדגל הזה לא שייך לימין או לשמאל או לראש הממשלה, זה הדגל שלך, למה אתה מוותר על הדגל?
שרי סובוביץ: ואחרי עוד עבודה ועיבוד, שבועיים אחרי כן הוא מגיע עם הצמיד הזה, הוא מבקש ממני לכתוב לו בין הדגלונים, למרות הכל זאת הארץ שלי.
שרי סובוביץ: וזה ילד שהם העלו הצגה והמחיזו והוא לקח את התפקיד של חייל שמאלני שבסופו של דבר עובר לצד השני ולא רוצה לפנות.
שרי סובוביץ: זאת הייתה איזושהי משאלה שלהם כנראה והם הביאו אותה לידי ביטוי בהצגה, הוא לבש פליז והזיע בטירוף אבל את הצמידים הכתומים בשום אופן לא מוריד אפילו לשנייה.
שרי סובוביץ: המטרה של התהליך זה לאפשר להם נרמול רגשות.
שרי סובוביץ: אנשים מרגישים שהם יוצאים מדעתם.
שרי סובוביץ: כשבתוך קבוצה שומעים שגם לי קשה לישון וגם אני מתפרץ בקלות ועוד כהנה וכהנה, זה יוצר תחושה שאני נורמלי, הסיטואציה פשוט לא נורמלית.
שרי סובוביץ: בירור והעברת מושגים, איבוד אובדן, רציתי לתת לכם הדגמות לתהליך אבל לצערי הרמקולים לא מתפקדים.
שרי סובוביץ: ויסות עצמי והתארגנות, גם למבוגרים, גם לילדים.
שרי סובוביץ: חיבור לכוחות שישנם ובדיעבד לנסות למנף את המצב, להפוך את הלימון אם אפשר, ללימונדה.
שרי סובוביץ: זאת קבוצת המשך שהתקבצו אליה אנשים שעברו בין 12 ל-15 מפגשים של איבוד אובדן, וזאת קבוצה שנוצרה בעקבות זה שהיה מאוד קשה לראיין את האנשים לטובת השמה מקצועית כי האנשים היו מאוד לא בפוקוס ואז בנינו קבוצה שהמטרה שלה לברר מה אני רוצה, ודרך תהליכים.
שרי סובוביץ: הקלף למטה מראה את הקושי אבל כבר מתחילים לראות אופציה של חיים חדשים.
שרי סובוביץ: העבודה נעשית באמצעים מגוונים כדי שכל אחד יוכל להתחבר אל מה שמדבר אליו.
שרי סובוביץ: בסופו של תהליך יש כתיבה שהילדים מכינים יומנים ואלבומים לטובת תיעוד ושימור כשמעבר לערך המתבקש של זה הדבר גם מאפשר לבנות מחדש את הרציפות שנשברה של עבר, הווה, עתיד ולהרפות קצת.
שרי סובוביץ: לשמר את זה, זה שמור במחברת, אפשר קצת להניח ולהרפות.
שרי סובוביץ: כאן אתם רואים עבודות של נוער.
שרי סובוביץ: העבודה למעלה משמאל כמעט כולה עשויה מחול.
שרי סובוביץ: כשהבאתי להם את החול זה היה משהו שהציף מאוד רגשית.
שרי סובוביץ: הילדה שעם הרבה הומור ממחישה את תחושת התלישות.
שרי סובוביץ: ופשוט צריך לדעת ללכת הלאה מצד אחד, ומצד שני הילדות המפורקת והגעגועים לים והכוח ששואבים מחברות.
שרי סובוביץ: עוד פעם אנחנו רואים את הילדות המפורקת, את הים.
שרי סובוביץ: יש את השלט: אחי, אל תגרש אותי ואת הבית שלה בשלבים שונים של הריסה.
שרי סובוביץ: כאן רואים נערה ששמה תמונה של הקרווילה וכתבה, לא נשכח ולא נסלח.
שרי סובוביץ: אבל הדבק עם הנצנצים, התייבש ונמחק.
שרי סובוביץ: ביקשתי ממנה שתחזור על זה שוב אחרי שבוע והיא חזרה שוב וזה נמחק שוב.
שרי סובוביץ: בפעם השלישית היא חזרה שוב והוסיפה תמונה של הבית.
שרי סובוביץ: אמרתי לה שלא רואים את המילה, "נסלח" והיא אמרה, עזבי, לא משנה.
שרי סובוביץ: אני לא יודעת אם היא סולחת אבל זה מראה את המשמעות של התהליך כשיש מקום שאפשר להביא אליו את הכאב ואת הזעם ואת כל קשת הרגשות, אז אפשר אולי להגיע לאיזושהי יכולת להשתלב חזרה בחיים.
שרי סובוביץ: כאן אתם רואים עבודה שעשיתי עם ילדים בכיתה א' שכשדיברתי איתם באופן ישיר הם פרצו בבכי.
שרי סובוביץ: הם היו בגן, אם מדברים על ילדים מתחת לגיל 3, הם היו בשנה שעברה בגן.
שרי סובוביץ: לא לכולם דווח מה שקרה.
שרי סובוביץ: לא כולם מבינים למה לא חוזרים הביתה.
שרי סובוביץ: כולם מאוד מתגעגעים הביתה.
שרי סובוביץ: בחרתי בדמות של צב כי חשבתי שמבחינה מטפורית הוא יכול להתאים, כלומר, הקצב שלו, הוא יכול להתכנס לתוך עצמו.
שרי סובוביץ: והילדים אמרו לי, "ואי אפשר לגרש אותו מהבית.
שרי סובוביץ: " וכשניהלנו את הדו שיח בעזרת הגרביים שיצרתי יחד איתם, מאיפה אתה?
שרי סובוביץ: הילד עונה לי, אני מחפץ חיים.
שרי סובוביץ: מה פתאום, אתה מגוש קטיף, אבל, אבל והמשיך הדיאלוג.
שרי סובוביץ: כאן רואים ילדה שמתארת את הרכב של ההורים, הם עזבו שבוע לפני.
שרי סובוביץ: אבל איך נראה הרכב, ותוך כדי נסיעה, אבא בוכה כאילו עומדים לשבות אותו.
שרי סובוביץ: מתחת לקשקושים כתוב: בית כנסת.
שרי סובוביץ: היא יודעת לצייר.
שרי סובוביץ: שימו לב לפרופורציה בין גודל הבית הפרטי לבין המילים בית כנסת.
שרי סובוביץ: גוש קטיף היכן אתה?
שרי סובוביץ: בצד השני היא כתבה בכל הצבעים של ההריסות, הצילו, הצילו.
שרי סובוביץ: כמובן שזה טופל בהתאם.
שרי סובוביץ: חשוב לי לציין גם שכל מה שאתם רואים כאן נעשה בהסכמתם של הנוגעים בדבר למרות שזה אנונימי.
שרי סובוביץ: בכי שמתאר את היום האחרון ונערה עדינה וצעירה בת עשר וחצי שמציירת את הים של גוש קטיף ואת הבכי ואת הגירוש ואת הבלבול שלי וחרב להרוג את אריק שרון, ואקדח להרוג את אריק שרון, זה היה ממש בתקופת ההתחלה, עוד כשהוא היה בריא.
שרי סובוביץ: ולילד קשה מאוד להכיל רגשות כל כך קשים.
שרי סובוביץ: כמובן שנעשתה סביב זה עבודה.
שרי סובוביץ: ובשבוע שעבר היא נתנה לי את היומן בו היא תיעדה את מה שעברה עליה כדי לסרוק אותו וגם נתנה לי את רשותה אחרי שמחקתי את שמה.
שרי סובוביץ: היא כותבת כך: "אני עד 120 שנה לגירוש והצלחה בחיי.
שרי סובוביץ: אריאל שרון, זה בלי הלב שפינה אותו מהבית הגדול שלי.
שרי סובוביץ: שרי" אני רק רוצה להפנות את תשומת ליבכם בשינוי בהשקפה", היא זאת שעזרה לי להבין שארץ ישראל תלויה בי ובכל אחד מעמי.
שרי סובוביץ: " אני מעולם לא אמרתי את זה, זה שלה.
שרי סובוביץ: זה פשוט צף בחזרה מעבר לזעם ולכאב בעקבות התהליך, ההבנה הזאת והאחריות המחודשת.
שרי סובוביץ: ילד שצייר ואמר לי, רציתי לכתוב לנצח.
שרי סובוביץ: אמרתי לו, יש מקום, תכתוב.
שרי סובוביץ: ואז הוא מסתכל עלי ופתאום קולט שכבר אין מה לכתוב לנצח.
שרי סובוביץ: לפני יום העצמאות, ילד שהכין את זה וצבע ואח"כ אמר לי, הייתי צריך לעשות את כל המגן דוד כחול ואת כל הלב שלי כתום כי הם שם ואני פה.
שרי סובוביץ: בהמשך הוא עשה את זה ומאוד שימח אותי לראות, ואז מפגש אחרי קיבלתי את זה.
שרי סובוביץ: תראו את הדגל שמפורק ואבני הפסיפס וחול בכל מיני צבעים, עם שגיאות הכתיב, "בכל זאת היא ארצנו".
שרי סובוביץ: ואז הוא מוסיף "אבל חובה להוסיף את הכתום".
שרי סובוביץ: שבוע אחרי זה, שוב הדגל עם הרבה מאוד כתום בפנים.
שרי סובוביץ: ואז הדגל מפורק.
שרי סובוביץ: "אני רק מקווה שהם יהיו שלמים".
שרי סובוביץ: "תראו מה הרסתם".
שרי סובוביץ: הזיג זג הזה בתהליך של שני צעדים קדימה, אחד אחורה והרבה מאוד סבל.
שרי סובוביץ: מגן דוד כתום.
שרי סובוביץ: ילדה בכיתה א' שביקשה ממני לכתוב לה את המילה חורים כי היא עוד לא ידעה לכתוב לבית שפורק.
שרי סובוביץ: היא הגיעה אלי עם אלבום תמונות של הבית ותוך כדי דפדוף בתמונות של הבית הקודם היא פורצת בבכי נורא שמבטא פשוט את הגעגועים שלה.
שרי סובוביץ: הביתה.
שרי סובוביץ: כאן זה ציורים של ילדים בכיתה א'.
שרי סובוביץ: מי זה האיש שהולך מגוש קטיף, לאן הוא הולך?
שרי סובוביץ: אני לא יודעת.
שרי סובוביץ: היא ציירה לו בדייקנות 5 אצבעות.
שרי סובוביץ: בציור שאחרי כבר לא רואים את כפות הידיים שמסמלות קשר והדמות יותר דומה לה.
שרי סובוביץ: ביקשתי שתספר לאן הוא הולך, היא עדיין לא יודעת.
שרי סובוביץ: שבועיים אחרי, חפץ חיים בצד אחד, בצד שני האלמור שזה המקבילה של הקרווילה.
שרי סובוביץ: שימו לב איך ילדה מציירת בית, בלי דלת בלי חלון.
שרי סובוביץ: ואז היא חרצה לתוך רדיד הנחושת את הבית הקודם עם עיפרון.
שרי סובוביץ: ילד שבהתחלה כתב אמא, ואבא מתו.
שרי סובוביץ: מאוד נבהלתי עד שהבנתי שהוא מתכוון לאבא ים ואמא אדמה.
שרי סובוביץ: בעבודה הם משתמשים המון בצבע כתום.
שרי סובוביץ: הצבע הכתום לפעמים זולג מהשולחן לרצפה.
שרי סובוביץ: הבאתי להם לקראת הכניסה לקרווילות ברכת הבית במדבקה שקופה לעשות עם זה עבודות.
שרי סובוביץ: ילדים חטפו את זה, כתבו במקום זה, קללת הבית.
שרי סובוביץ: הרבה זעם, ושבועיים אחרי אפשר היה כבר לראות גם את ברכת הבית.
שרי סובוביץ: עבודה של ילדים בפרויקט צילום.
שרי סובוביץ: רואים פה את הבכי, רואים את הקסאמים, רואים את הלפני ואת האחרי.
שרי סובוביץ: יש גבול לרצפה.
שרי סובוביץ: ילדה שהצטלמה בכניסה לאלמור ולא רוצה לראות את עצמה שם וילד שמפליג על כנף ציפור למקום אחר.
שרי סובוביץ: עשינו עבודה באמצעות קולנוע עם סרט על גיבור שהולך להציל את הממלכה והסוס שלו טובע בביצת הצער.
שרי סובוביץ: אחרי שדיברנו על כן צער, לא צער, כמה צער, איך צער, הוא הוציא מהנישיונל ג'אוגרפיק שני סוסים, צילם את השלולית הענקית שהייתה באתר הקרווילות ביד בנימין והוא מוציא את הסוסים מביצת הצער.
שרי סובוביץ: כשיצאתי איתם לצלם ילד אחד נשכב על הרצפה והילדים באופן ספונטני נעמדו מולו ושרו את השיר, תחזיק חזק עלה קטן שלי.
שרי סובוביץ: הוא צילם צמח, גזר אותו והדביק אותו ושוב, אני רואה בזה באמת רמז לאופטימיות וכוחות.
שרי סובוביץ: על הרקע אתם רואים את הקרווילות.
שרי סובוביץ: הילדים נתנו לי מתנה עם הקדשה מאוד מרגשת.
שרי סובוביץ: מתנה מאוד לא אופיינית לילדים.
שרי סובוביץ: פצצה.
שרי סובוביץ: ווזה ויתור מאוד גדול.
שרי סובוביץ: יש שם כמעט כמו ברימון את כל החלקים של עלי הכותרת, אם אפשר לעשות אנלוגיה כזאת.
שרי סובוביץ: גם בשבוע האחרון עכשיו כשנפרדנו, ילד הביא לי שקית עם צדפים מהגוש שזה גם שוב, ויתור מאוד גדול לתת דבר כזה.
שרי סובוביץ: כאן זה שוב קבוצת ההמשך של המבוגרים שכבר רואים אופציה, הם עוד לא שם, רואים יציאה מהפלונטר.
שרי סובוביץ: רואים את הספינה שיצאה מהים הסוער בדרכה לחוף מבטחים וצמיחה מחודשת ואולי מתי שהוא בית חדש.
שרי סובוביץ: המעבר ממקום של סכנה למקום של רוגע.
שרי סובוביץ: אבל הדרך עוד ארוכה עד לשם.
שרי סובוביץ: והמסר שכל מי שעוסק עם האוכלוסייה רוצה להעביר לה והוא: תזכור, ותתחזק אני אתך.
שרי סובוביץ: אני חושבת שלפחות בשבילי המטרה היא להגיע לשלב, גם אצל הילדים וגם אצל המבוגרים, הידיעה שהם באו מגוש קטיף, מעבר לזה שזה העבר ויהיה חלק מתעודת הזהות, שזה יהיה לא רק מקור כאב אלא גם מקור כוח.
שרי סובוביץ: אבל כדי להשלים את התהליך הזה צריך שנה אחרי מגורים בבית קבע, אז זה עוד ייקח זמן.
עמירה דותן: תודה שרי.
עמירה דותן: אני מוכרחה לומר לכם שאני כבר ראיתי את הסרט הזה כשהיינו ביד בנימין לפני כמה שבועות, אז זה צמרר והיום זה מצמרר אבל ברגע שאני רואה את זה בצמרור השני אני מבינה כמה עזרה של אנשים כמו שרי יכולים לתת.
עמירה דותן: ואז השאלה שלי היא כמה "שריות" יש בשטח.
עמירה דותן: לדאבוני לא קיבלתי תשובה והתשובה שקיבלתי לא מספיקה.
עמירה דותן: זאת אומרת, אם יש הרבה שריות אז כדאי לשמוע מה התשובה כי כמה שריות כאלה יש והאם זה באמת מוגבל לחצי שנה, ל-12 טיפולים, למשהו מאוד קצוב - - -
דניאל שטרול: אני ממש מצטער, יש פה הרבה דיס אינפורמציה ואנשים סביב השולחן לא מכירים את התמונה המלאה.
דניאל שטרול: אני רוצה רק לומר, אני מכיר את המצגת ושרי עושה מלאכת קודש.
דניאל שטרול: ואני ביקשתי להציג את תפיסה ההפעלה של המנהלת, שליאור והאנשים העושים את מלאכתם מכירים אותה.
דניאל שטרול: יש כאן דיס אינפורמציה, אנחנו צריכים לייצר תמונת מצב משותפת כי יש לנו אחריות משותפת.
דניאל שטרול: יושבות כאן נציגות של שפ"י, משרד החינוך, רווחה, אנשים עושים מלאכת קודש וחבל שתתקבל תמונה שיש אקטים בודדים, צריך לייצר את האתגרים - - -
מרים פרידלר: רק הערת ביניים מאוד חשובה וזה מביע הלך רוח מאוד בולט בניגוד למה שקובע מבקר המדינה.
מרים פרידלר: אין אחריות משותפת, יש אחריות בלעדית של המדינה - - -
דניאל שטרול: לא שמעת את דברי עד הסוף, אני לא רוצה להתעמת איתך - - -
מרים פרידלר: סליחה, אני לא מתעמתת איתך, תרשה לי לסיים את המשפט.
מרים פרידלר: אני מדברת מההיבט המשפטי היבש כרגע.
מרים פרידלר: יש אחריות בלעדית של המדינה שיצרה את המצב, לשקם ולתקן.
מרים פרידלר: יש אחריות של המשוקם לתת את הכוחות שלו ואת היכולות שלו לעזור להצלחת השיקום.
מרים פרידלר: אבל לרגע שלא ידמה איש בליבו שיש כאן אחריות משותפת.
מרים פרידלר: הניסיון של המדינה או של גורמים שקשורים אליה להסיר מעל עצמם את האחריות הישירה למצב ולפתרונו, זה שורש הרע.
מרים פרידלר: ואת זה קובע במפורש מבקר המדינה במילים מפורשות וחד משמעיות.
מרים פרידלר: לא מגבלות תקציביות ולא תקנים כאלה ואחרים, צריך להיות שידוד מערכות רציני וניעור רציני, ואני מצפה ומאמינה שיושבת ראש הוועדה הנכבדה שנותנת לנו את מלוא הזמן והקשב, תעזור לנו לעשות את המהפך הזה, בבחינת מה שראינו כאן ששרי הציגה בסוף הדברים, כל ישראל ערבים זה לזה.
מרים פרידלר: הערבות ההדדית חייבת לבוא לידי ביטוי עכשיו.
עמירה דותן: כך הבנתי את המשפט שנאמר, אולי אני תמימה, אבל ישנה אחריות, ישנה ערבות ובואו ניקח את זה ברצון שאנחנו מתכוונים לערבות הדדית.
שרי סובוביץ: רק דבר אחד נוסף, אני פועלת באתר יד בנימין שהוא יחסית מטופל היטב.
שרי סובוביץ: יושבת פה מנהלת מחלקת הרווחה ביד בנימין במועצה אזורית נחל שורק, יסכה אברג'ל, שבאמצעות מהו"ת הזמינה אותי לעשות עבודה שם ובאמת יש שם ראייה כוללת מערכתית של כל הצרכים של האוכלוסייה, ושם בהבנה שלי יש עשייה מאוד מוצלחת.
עמירה דותן: אז אולי נראה את זה כמודל של מה שעובד בשטח ונשמע עכשיו ממהו"ת איזה מודל הן והצוות עושים כדי לראות שזה עובד, כי אני מבינה משרי כאשת מקצוע וגם חווינו בעיניים שראינו ביד בנימין שזה מודל שעובד, ואז נראה היכן המודל הזה עובד עוד, אם בכלל, במקומות אחרים.
מרים שפירא: אני מנהלת מהו"ת שזה מרכז היערכות להתמודדות בחירום.
מרים שפירא: נכנסתי לעבוד ביישובי גוש קטיף דרך שפ"י שנה לפני ההתנתקות ועבדתי באופן רציף עם יישובי צפון השומרון שנעקרו, שם עבדנו עבודה מאוד מעמיקה ומאוד מקיפה לאורך כל השנה שלפני.
עמירה דותן: כלומר מהו"ת הוקם - - -
מרים שפירא: מהו"ת זו יחידת מטה של שפ"י והמועצה האזורית שומרון.
מרים שפירא: זו יחידת מטה משותפת שקיימת כבר 20 שנה.
מרים שפירא: אני מנהלת אותה מזה 8 שנים.
מרים שפירא: היא הוקמה למעשה כדי להתמודד עם הטרור והאיומים הביטחוניים ובשנתיים האחרונות אנחנו מתמודדים גם עם ההתנתקות על כל היבטיה.
מרים שפירא: אם רוצים להבין את ההצלחה של יד בנימין, זה לא רק שרי, זה לא רק מהו"ת, זה לא רק פסיכולוגים.
מרים שפירא: מאוד חשוב להבין את זה וזה עלה פה כחוט השני מאנשים שדיברו קודם.
מרים שפירא: פסיכולוגים עם כל הכבוד להם, זה הביזנס שלי, אני פסיכולוגית קלינית, אני יודעת מה היכולת שלי לעזור, אני יודעת גם מה המוגבלות.
מרים שפירא: פסיכולוג לא יכול לעזור אם אין תשתית קיומית, בסיסית שקיימת.
מרים שפירא: התשתית הקיומית הבסיסית שהייתה קיימת ביד בנימין הייתה התגייסות בלתי רגילה של כל המועצה כולה ובראשה ראש המועצה ומחלקת הרווחה, להתכונן מראש ולהיערך מראש לקלוט את האנשים, וכמובן, ברגע שהם הגיעו, לתת להם את כל המרב והמיטב בלי לשים לב האם יש להם הבטחות תקציב באותו רגע או לא.
מרים שפירא: הם לקחו סיכון מאוד גדול.
מרים שפירא: אני חושבת שיסכה יכולה לדבר גם בשם עצמה אבל זה לפחות איך שאני תפסתי את הדברים כי גם אנחנו כמהו"ת לקחנו את אותו סיכון.
מרים שפירא: שלחנו אנשים בלי שום חשבון, גם שפ"י עשו את אותו דבר.
מרים שפירא: שלחנו אנשים כל השנה שלפני בלי לדעת בכלל מאיפה יבוא לנו תקציב.
מרים שפירא: אנשים רצו להתנדב, אנשים הלכו, נסעו ליישובי הגוש, לא לצפון השומרון אבל ליישובי הגוש והתנדבו, ורק אחר כך קיבלנו את ההחזרים.
מרים שפירא: בצפון השומרון הסיפור היה קצת פחות מורכב מבחינתנו כי המועצה האזורית לקחה על עצמה את המימון של העבודה, עבודה חינוכית, עבודה פסיכו חברתית.
מרים שפירא: הכיסוי למימון הזה בפועל התקבל רק בראש השנה משום שהמנהלת עם המודל היפיפה שהיא פיתחה, ואני אומרת, המנהלת פיתחה מודל מצוין, כבר לפני ההתנתקות וגם אחרי ההתנתקות, המודל הזה נתקל בקשיים בירוקרטים אדירים.
מרים שפירא: הקשיים הבירוקרטים הביאו לידי כך שמועצה כמו יד בנימין שאיננה מתחשבת, לפחות לפי התפיסה שלי, בעכשיו, אם יש לה כסף עכשיו לממן את הפעילות, עושה את הפעילות מיידית בהתאם לצרכים של השטח.
מרים שפירא: ויש אנשים טובים בשטח שיכולים לעשות מיפוי של צרכים.
מרים שפירא: ואז אפשר להביא את השריות למיניהן, יש אנשים טובים שיוכלו לעשות את העבודה.
מרים שפירא: הבעיה מתחילה אצל רוב הרשויות האחרות שאינן עושות זאת וסיבותיהן עימן, הן בהחלט צודקות מנקודת הראות שלהן כי אין להם את עודף התקציב הזה וגם לא את המוטיבציה הבסיסית להתגייס לפרויקט כל כך ענק, זה פרויקט כביר.
שמואל גולן: דווקא האתר הגדול ביותר ניצן נמצא בתחום המועצה אזורית חוף אשקלון שהיא קצת חלשה.
יוסף צבי רימון: זה הבדל יום ולילה, אין מה להשוות.
מרים שפירא: ההבדל הוא יום ולילה לחלוטין ויש באמצע עוד המון אפורים.
עמירה דותן: אבל יותר מזה, את אומרת שסל"ע בנו מודל יפיפה, זאת אומרת שהמודל התיאורטי הוא יפיפה, הקלש הוא ביישום שלו בשטח.
מרים שפירא: בהחלט, הקלש הוא היישום הבירוקרטי, הבירוקרטיה נמשכת עד עצם היום הזה.
מרים שפירא: יש בידי מכתב של יועצים קהילתיים, אני מרכזת את הפרויקט של הייעוץ הקהילתי שהוא פרויקט מאוד נדרש ומאוד חשוב, ללוות את הקהילות.
מרים שפירא: הפרויקט הזה, שוב, עבדו אנשים מסורים.
מרים שפירא: לפני שבועיים התחלנו לקבל מכתבי פיטורין של האנשים האלה, בנוסף להלנת שכר של כל החצי שנה הראשונה של לפני ההתנתקות ואחרי ההתנתקות, מינואר הם אינם מקבלים שכר משום שהם אמורים לקבל שכר ובכלל לעשות את החוזים שלהם עם הרשויות הקולטות.
מרים שפירא: הכסף לרשויות הגיע רק לפני שבועיים.
מרים שפירא: עכשיו זה מתחיל להתגלגל.
מרים שפירא: הכל זה עכשיו ועכשיו.
מרים שפירא: אני בטוחה שאנשי המינהלת יגידו את זה.
מרים שפירא: עכשיו זה מתחיל להתגלגל וזה נראה טוב אבל הלוואי שזה יעבוד.
מרים שפירא: אנחנו שבעי אכזבות בעניין הזה.
מרים שפירא: הכל נראה עכשיו טוב אחרי שזה כבר נסגר אבל עדיין הכסף לא כאן.
מרים שפירא: חבל לי להסתכל דרך החור של הגרוש אבל בסופו של דבר הרשויות הקולטות עליהן מוטלת עיקר המלאכה מסתכלות דרך החור של הגרוש, אין מה לעשות.
שמואל גולן: אין להן יכולת אחרת.
מרים שפירא: נכון.
מרים שפירא: אין להן יכולת להתנהג אחרת.
מרים שפירא: זה פרויקט אדיר שבמבט לאחור אני חושבת שהמדינה באמת לא נערכה להיקף כזה של עזרה פסיכו חברתית שנדרשת בהיקפים האלה.
עמירה דותן: אני רוצה רק להבין את הנקודה שאנחנו עומדים בה כרגע.
עמירה דותן: עכשיו כשתקציבים מתחילים להגיע, ויש רצון ליישם את התוכנית או את הדגם שסל"ע בנה ושכל כך עובד יפה אצלכם, את אומרת, כדאי שנעקוב שזה מתבצע כי בעצם לא צריך לתקן שום דבר.
מרים שפירא: הרבה יותר מלעקוב.
עמירה דותן: אז תגידי לנו איפה לתקן ומה לעשות מעבר למעקב.
מרים שפירא: לתקן זה לייסד מחדש מטה, למשל לייעוץ הקהילתי.
מרים שפירא: הייעוץ הקהילתי עם כל החוזים שנעשים ברשויות הקולטות, צריך מטה.
מרים שפירא: אין מטה מסודר של ייעוץ קהילתי.
מרים שפירא: היה מטה כזה, הוא כרגע לא פעיל.
מרים שפירא: זה לא משנה איפה הוא יעבוד המטה הזה, אם המטה הזה יעבוד במנהלת סל"ע או יעבוד במשרד הרווחה או יעבוד במקום אחר.
מרים שפירא: זה לא משנה.
עמירה דותן: איפה הוא עבד בהתחלה?
מרים שפירא: בהתחלה במחלקת הרווחה של גוש קטיף כשעוד גוש קטיף עמד על כנו, אחר כך זה עבד באוויר ואז הוא התיישב במהו"ת.
מרים שפירא: עכשיו זה שוב באוויר.
מרים שפירא: צריך גם לתקצב את המטה וגם לנהל אותו, זו עבודה מאוד גדולה ואני בטוחה שיש למנהלת את המודל המתאים אבל צריך ליישם אותו.
עמירה דותן: והניהול צריך להיות מקצועי או שהוא צריך להיות ניהולי?
מרים שפירא: בוודאי מקצועי.
עמירה דותן: בניהולי אני מתכוונת לאיש מקצוע שיש לו גם ידע ניהולי.
מרים שפירא: בוודאי.
מרים שפירא: זה כמובן צריך להיות כל הזמן משולב עם ועד התושבים ועם האנשים של ועדת התושבים.
עמירה דותן: שיתופי פעולה.
מרים שפירא: זה סוג אחד של תיקון שצריך לעשות וזה תיקון שצריך לעשות מיידית.
מרים שפירא: אני רוצה להביא לדוגמא את השירות של מענים שדובר עליו קודם.
עמירה דותן: הוא קיבל פידבק יפה.
מרים שפירא: כן, הוא בהחלט מתנהל יפה עם כל ההסתייגויות.
מרים שפירא: יש הסתייגויות ויש מה לשפר אבל העניין של מענים, למה זה עובד כל כך יפה, כי הוא לא תלוי ברשויות קולטות.
מרים שפירא: הוא שירות מטה ארצי.
מרים שפירא: השירות הזה הצליח לייצר תשתית של למעלה מ-100 מטפלים בכל המגזרים בכל רחבי הארץ.
מרים שפירא: יש המון קשיים איך לתפעל אותם, איך להדריך אותם אבל כל הקשיים האלה מטופלים דרך מטה.
מרים שפירא: אני חושבת שזה סוד של הצלחה שהמדינה לא קלטה אותו בהתחלה.
עמירה דותן: איפה המטה של מענים?
מרים שפירא: המטה יושב בשער הנגב.
מרים שפירא: אני יושבת בצוותה ההיגוי, יחד עם המינהלת.
מרים שפירא: המינהלת מאוד מעורבת בשירות של מענים מבחינה מנהלית.
מרים שפירא: מבחינה מקצועית זה חסוי לחלוטין.
מרים שפירא: יש עוד המון השקעה לעשות שם כדי שעבודת המטה תהיה גם מסודרת מבחינה מקצועית, מסודרת יותר כי אין עדיין מספיק הדרכות, אין מחקר מסודר.
מרים שפירא: וזה הנושא הבא עליו אני רוצה לדבר.
מרים שפירא: אני חושבת שהמדינה צריכה להיות אחראית לקיים מחקר מסיבי ואינטנסיבי על מה קורה עם המגורשים, על מה קורה עם העקורים.
מרים שפירא: למשל, כל בעיות הבריאות של העקורים.
מרים שפירא: לא ייתכן שמדינת ישראל עשתה מאמץ כל כך כביר לנהל את ההתנתקות בצורה כל כך מסודרת ולא לנהל את השיקום באותה צורה ולא לעקוב אחרי מה קורה.
מרים שפירא: ההתרשמויות האלה הכל כך קשות שאני כמובן שותפה להן, אני רואה את זה בשטח, זה לא בריא לאף אחד ובוודאי לא למדינה שזה לא יהיה מתועד בצורה מסודרת.
מרים שפירא: לדעתי המדינה צריכה להטיל על משרד הבריאות לעשות סקר מיידי, זה לא דבר מסובך, זה דבר שקל לעשות אותו רק שמישהו צריך לקחת אחריות לעשות את דבר הזה.
מרים שפירא: אנחנו צריכים כולנו את הממצאים של מה קורה מבחינה בריאותית, ולא מדובר פה על תחלואות פסיכיאטריות דווקא, מדובר פה על כל מיני תחלואות, לאו דווקא פסיכיאטריות.
מרים שפירא: זה דבר שאפשר לתקן, אני לא יודעת אם זה נכנס לאיזושהי תוכנית עבודה, אני לא מכירה דבר כזה.
מרים שפירא: דבר נוסף שאני רוצה להגיד זה לגבי הייעוץ הקהילתי ולגבי הקבוצות.
מרים שפירא: דובר פה על טיפולים פרטניים, רחלי הביאה לנו באמת דברים מאוד חריפים שנכנסים אל הלב.
מרים שפירא: אנחנו מכירים את האוכלוסייה של גוש קטיף וצפון השומרון.
מרים שפירא: אנשים חיים בקהילות.
מרים שפירא: הקהילה היא חלק בלתי נפרד מבריאות הנפש.
מרים שפירא: הקהילתיות עזרה לאנשים לעבור את התקופה המאוד קשה של טרום ההתנתקות ובזמן הגירוש והקהילה היא המשאב המרכזי שעוזר לאנשים גם היום.
מרים שפירא: צריך להשקיע הרבה יותר בקהילה.
מרים שפירא: צריך להשקיע הרבה יותר תקציבי פעולה בקהילה.
מרים שפירא: זה לא רק הייעוץ הקהילתי שצריך להתמסד אלא גם הרבה מאוד תקציבי פעולה שילכו דרך הקהילה.
מרים שפירא: כל העבודה הקבוצתית שנעשתה דרך בתי הספר חייבת להימשך, משרד החינוך עדיין עד עצם היום הזה לא הקצה את התקציב באופן מפורש שהעבודה הקבוצתית הזאת תימשך לשנה הבאה.
מרים שפירא: בזמנו כשישבתי לראשונה עם המינהלת, זה היה חצי שנה לפני ההתנתקות, דובר על כך בעל פה שכל עבודת הסיוע הפסיכו חברתי, תימשך 3 שנים אחרי עם אותם פרסונות.
מרים שפירא: זאת אומרת שהעובד הסוציאלי שמלווה יישוב ימשיך אח"כ עם אותה קהילה איפה שהיא תהיה.
אורי אריאל: סליחה, מה זה המילה דובר, ישנו איזשהו סיכום שאומר שכך יהיה?
מרים שפירא: שום דבר.
אורי אריאל: אז דיברתם.
דניאל שטרול: סליחה, זה לא מדויק.
דניאל שטרול: מרים מכירה את זה וחשוב לי גם שהדברים ייאמרו.
דניאל שטרול: התפיסה הייתה שהליווי יימשך 3 שנים כי אחד מלקחי ימית היה אפקט היום שאחרי, שהמדינה שכחה את המגורשים ביום שאחרי.
דניאל שטרול: כשנפגשתי עם רוה"מ אריאל שרון, הדגש היה שאני מוכן לקחת את התפקיד, ואני לא רוצה לומר אני, כי זו תפיסה של מנהלת סל"ע, של מר יונתן בשיא שעמד בראש המינהלת, שהליווי של המינהלת על כל היבטיו יימשך 3 שנים מיום הגירוש.
דניאל שטרול: אבל גם כאן העסקנו את כל המלווים שעבדו עם הקהילות קודם לכן.
דניאל שטרול: אבל גם כאן התפיסה נכונה אבל יש תרחישים שאם מלווה מיצה את עצמו - - -
מרים שפירא: אבל דני, אני לא מדברת על המלווים, אני מדברת על העובדים הסוציאליים.
אורי אריאל: סלח לי דניאל, הייתי אצל מנכ"ל משרד החינוך, יש סיכום פגישה, שם כן מוציאים דרך אגב סיכומים טובים, וכתוב, אין לנו תקציב, נפנה לאוצר.
עדיאל שומרון: חבר הכנסת אריאל, אתה מכיר את הדינמיקה מול משרד האוצר.
אורי אריאל: אני לא מכיר ואני לא רוצה להכיר.
עדיאל שומרון: יש לנו את היכולת להתמודד עם משרד האוצר אם הוא מערים קשיים והממשלה לצורך העניין משתפת פעולה.
עדיאל שומרון: כאשר משרד האוצר לא מסכים לתת תקציב למשרד החינוך מעלים את הנושא בוועדת שרים, הממשלה מקבלת החלטה ויש תקציב, וזה קרה בכמה וכמה פעמים.
עדיאל שומרון: ולכן זה נכון שמנכ"ל משרד החינוך אומר, ואני לא מדבר פה בשם משרד החינוך שנכון לכרגע עכשיו אולי אין תקציב לשנת 2007 אבל אם לא תהיה הבנה עם משרד האוצר, הנושא יעלה לדיון בוועדת שרים ותתקבל החלטה.
עדיאל שומרון: יש לנו מחר דיון עם מנכ"ל משרד ראש הממשלה על תוספת תקציב של 24 מיליון שקלים לכל נושא הסיוע החברתי שאין לנו הבנה עם האוצר לעניין הזה, הנושא יעלה לוועדת שרים וזה כדי לממן את אותן פעילויות שאנחנו מממנים כבר עכשיו כמו הפעילות שנעשית, הסדנאות לילדים, למבוגרים, ששרי עושה והמועצה האזורית נחל שורק ונעשה במקומות אחרים, כמו כל פרויקט מענים.
עדיאל שומרון: לא נאמר פה בצורה מפורשת אבל פרויקט מענים זה פרויקט שהמדינה התחילה אותו מא' ועד ת' ומממנת אותו מהתחלה ועד הסוף.
עדיאל שומרון: פרויקט חיצוני לגמרי, עזבנו את משרד הבריאות, עזבנו את כל המערכות הקיימות והקמנו משהו חדש לגמרי - - -