GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
חי וייץ: אלה לא עסקים גדולים, לא עסקים עתירי הון, לא עסקים עתירי טכנולוגיה, אלה עסקים שהיתה להם מלחמת קיום יום-יומית, אלה עסקים שהמוצרים שלהם לא התחרו בשוק המקומי הישראלי אלא התחרו במוצרים שיוצאו על-ידי הרשות הפלסטינית, כמובן בלי מסים, ומוצרים שיובאו לישראל מהמזרח הרחוק וממזרח אירופה.
חי וייץ: אז התחרות בשוק המאוד משוכלל שלנו, התחרות כנגד מוצרים מיובאים ממדינות שבהן עלויות השכר מאוד נמוכות, גרמה למצב של עסקים שהם לא היו עתירי הון.
חי וייץ: וכאשר לוקחים עסק כזה, שהוא לא עתיר הון, ולא נותנים לו כסף, הוא קורס.
חי וייץ: כשלוקחים עסק כזה, שהוא לא עתיר הון, ולא משקמים אותו באופן הגיוני וראוי, הוא קורס.
חי וייץ: הדברים האלה מאוד ברורים, וזה מה שקרה.
חי וייץ: עו"ד מרידור אמר, והנתונים ברורים וידועים, שבעוד כחודש "נחגוג" שנה לפינוי, ורוב העסקים לא קיבלו פיצוי מלא.
חי וייץ: אנחנו מדברים על מצב שבו ללא פיצוי היה צורך להעתיק את העסק, היה צורך לבנות אותו מחדש, היה צורך בדרך-כלל גם לשנות את מערך המוצרים, כי את מערך המוצרים שיוצרו בארז לא ניתן היה לייצר במיקום אחר וחדש.
חי וייץ: אלה דברים שלא יעלה על הדעת שבעל עסק יכול לעשות ללא הון עצמי.
עמירה דותן: אתה אומר פה כמה דברים חזקים.
עמירה דותן: כלומר, מעבר למעבר הפיסי, בעצם התשתית היא לגמרי שונה.
חי וייץ: התשתית היא לגמרי שונה, ולצערי הרב המערכת לא השכילה להבין את המטריה שבה היא עוסקת.
תמר מנס: אתה אומר שגם לו היו נותנים לכם את ערך הנכס העכשווי, עדיין לא היתה לכם אפשרות להשתקם.
חי וייץ: נכון, משום שהבסיס היצרני שלנו, שזה כוח עבודה זמין וזול, לא קיים, והשווקים אינם.
חי וייץ: אנחנו מדברים על שינוי טוטאלי.
עמירה דותן: זה שינוי מהותי בכל סדר גודל שהוא, השאלה היא האם אז, לפני שנה, הדברים האלה נדונו, טופלו, חשבו עליהם.
עו"ד דן מרידור: הנושא הזה עלה בכנסת בהרבה ישיבות ועדת הכספים, כולל הנושא של מי שבונה עסק על עבודה זולה לא יוכל להמשיך להחזיק באותו עסק במדינת ישראל.
עו"ד דן מרידור: לכן הפיצוי שהוא צריך לקבל הוא שווי העסק וגם התאמה, כי לעבור מעסק אחד לאחר זה לא עניין טכני.
עו"ד דן מרידור: אנחנו לא רוצים בישראל אנשים שיקבלו 200 דולר לחודש, אבל בעזה זה שונה.
עו"ד דן מרידור: אבל יש שינוי כספי, והיה צריך לפצות.
עמירה דותן: זה לא רק פיצוי, זה ממש שיקום.
רות לובנטל: היה איזשהו ניסיון לתת לזה ביטוי, אבל כאשר יוסדר בפירוש מה היה הפתרון יובן שזה לא נותן שום תשובה.
רות לובנטל: החוק נתן 10% תוספת פיצוי לפיצוי, אם מקימים מפעל חלופי באזור פיתוח, והחוק נתן השבה של 10% מהוצאות הפינוי.
חי וייץ: למה הדברים האלה קרו?
חי וייץ: למה קרה השבר?
חי וייץ: למה הכישלון?
חי וייץ: ניסינו לפרט את הדברים בצורה מאוד בסיסית וסכמתית.
חי וייץ: מבחינתנו החוק הוא כמיטת סדום, משום שכשם שעו"ד מרידור תיאר קודם, יש שני מסלולי פיצוי, נכסי ופיננסי, ולא כאן ולא כאן אנחנו מקבלים את הערך הראוי שיעמיד אותנו על רגלינו מחדש.
חי וייץ: מנהלת סל"ע, שהיא אמונה על יישום החוק, מיישמת אותו בניגוד לתכליתו, שהיא מתן פיצויים הוגנים וראויים.
חי וייץ: למה היא מיישמת אותו בניגוד לתכליתו?
חי וייץ: משום שכהבנתה של מנהלת סל"ע, אלה הוראות החוק, ומשום שתוקנו תקנות על-ידי משרד המשפטים לתפעול של מנגנונים מסוימים של המנהלת, אבל התקנות האלה תוקנו שלא ברוח החוק.
חי וייץ: אנחנו בוחנים את הדברים במבחן השורה התחתונה.
חי וייץ: במבחן השורה התחתונה יש פה כישלון מלא ומוחלט.
חי וייץ: במצגת יש ציטוט של ראש המנהלת, שאומר בפירוש: יש לנו בעיה, אנחנו לא מצליחים להתגבר על החוק ולכן משתדלים לתת מקדמות גדולות ככל האפשר, כדי לפתור איזושהי בעיה.
חי וייץ: אבל החוק הוא בעייתי, היישום שלו הוא בעייתי בגלל המגבלות שיש בו ובגלל מגבלה נוספת, שאנשים שאמונים על יישום החוק מעדיפים להיות בסיטואציה שהם לא יצטרכו לתת כעבור זמן מסוים דין-וחשבון למשרד מבקר המדינה על פעולות שאולי היו עם איזושהי תמורה נוספת לבעלי עסקים, ותמיד יעדיפו, באופן טבעי, לצמצם.
חי וייץ: ואת זה אנחנו רואים לאורך כל הדרך.
חי וייץ: מקום שיש שיקול דעת, שיקול הדעת לעולם יהיה שיקול דעת מינימליסטי ולא מקסימליסטי.
חי וייץ: אני רוצה לתת כמה דוגמאות לגבי העיוותים של החוק, ויש פה כמה פרדוקסים לוגיים.
חי וייץ: אחד הפרדוקסים המאוד בולטים, שעו"ד מרידור גם הציג אותו, הוא הנושא של הפיצוי הנכסי.
חי וייץ: כמובן שיש עיוותים גם במהלכים אחרים, אבל הפיצוי הנכסי הוא מאוד מובהק.
חי וייץ: בפיצוי הנכסי יש מבנים, כמו זה שאתם רואים בתמונה, שלכאורה מבחינת הפיצוי לא קיימים.
חי וייץ: אלה מפעלים של אלפי מטרים שהם קיימים, אנחנו רואים אותם.
חי וייץ: אבל כאשר באים לקבל בגינם פיצוי בהגדרת החוק, הפיצוי הוא אפס, כי החוק אמר שבמקרה של פיצוי נכסי הפיצוי יינתן לפי ערכו של המבנה בספרים, מתואם.
חי וייץ: ערכו של נכס בספרים, מתואם, הוא פיצוי שבשום מערכת חוק מחוקי מדינת ישראל לא קיים כפיצוי.
חי וייץ: יש מערכת חקיקה למדינת ישראל, יש פיצויים בגין הפקעות, יש פיצויים כאלה ואחרים.
חי וייץ: בשום סעיף ממערכת החוק של מדינת ישראל לא קיים פיצוי שמושתת על מחירו של הנכס בספרים.
חי וייץ: זה עיוות שזועק לשמים, שאין כמוהו.
חי וייץ: אחת משתיים, או שבשעה שכוננו את החוק לא הבינו שזה יהיה עומק השבר, ואם הם הבינו אז אני לא רוצה להגדיר את המעשה שנעשה פה.
חי וייץ: אני מעריך, ואנחנו יודעים, שהיום כבר יש הבנה, שנובעת מהעובדה של בעל מפעל של מאות ואלפי מטרים לא מקבל כסף.
חי וייץ: אי קבלת הכסף היא פונקציה של החוק, כי החוק אומר ערכו בספרים.
חי וייץ: כאשר ערכו בספרים אפס, הוא מקבל אפס.
עמירה דותן: ערכו בספרים היה אפס בגלל מיקומו?
חי וייץ: יכולות להיות כמה סיבות.
חי וייץ: אני הגעתי למקום ב-1977, הקמתי מבנה, המבנה הופחת במלואו ובספרים ובמערכת החשבונות הרלוונטית שלי היום הוא לא קיים.
חי וייץ: זאת אפשרות אחת.
חי וייץ: אפשרות אחרת היא בעל עסק שרשם את המבנה על שמו הפרטי, אז אין לו ספרים כהגדרתם החוקית.
חי וייץ: המערכת מסתכלת עליו כמבנה שערכו אפס.
חי וייץ: אבל גם במערכת שבה יש עסק מסודר, ספריו ראויים ומעודכנים, המשמעות של ערכו בספרים היא שאם מישהו היה מאוד יעיל וידע לבנות בזול, הוא מקבל מעט כסף.
חי וייץ: ואם היה מישהו שלא ידע לבנות או ששיקרו אותו או שהוא בנה באמצעות קבלן משנה ועוד קבלן משנה, הוא מקבל הרבה כסף.
חי וייץ: אם היה מישהו שרץ אחרי קבלן הבניין שלו ואמר: תן לי בבקשה חשבונית ותן לי פתק שעבדת, והוא לא נתן לו, המבנה אצלו בספרים נרשם באפס.
חי וייץ: ואם היה מישהו שהצליח לקנות בעסקה מצוינת בלוקים בעזה, וכולנו הושתתנו על עזה, במזומן, מה לעשות, ולא קיבל חשבונית, הוא רשום כאפס.
חי וייץ: אותם רשעים שהזכרתי כרגע, שלא הצליחו לקבל את החשבוניות ואת האסמכתאות, לא די שלא זכו בפחת במהלך השנים בגין המבנה, קיבלו עכשיו אפס, אבל הם גם משפיעים היום על אחרים, על צדיקים יותר מהם, שאותם תיארתי קודם, שבספריהם לא נרשמו נתונים מספריים, בגלל סיבות אובייקטיביות.
חי וייץ: מה עושים לצורך העניין עכשיו?
חי וייץ: איך מעריכים מבנה שערכו בספרים אפס?
חי וייץ: המציאו מודל הזוי, שאומר: אנחנו ננסה עכשיו לקטלג קטגוריות מסוימות של מבנים, נבחן את ספריהם של אלה שהוצגו בפנינו ואז על בסיס ספריהם נקבע מחיר למבנה מסוים, וממנו נקיש על אותו מבנה שמתאים לאותו אחד שבספריו מופיע אפס.
חי וייץ: זאת אומרת, אדם שבספריו, משום סיבות אובייקטיביות, המבנה מופיע באפס, צריך לקבל היום פיצוי שמושתת על עבריינים, במירכאות כפולות, שלא דאגו לחשבונית, כי זה הנתון בספריהם.
חי וייץ: אז העיוותים פה לא יעלו על הדעת.
אריה אלדד: למה לא הערכת שמאי?
חי וייץ: זה הבסיס המהותי לכל הנושא.
אריה אלדד: למה לא כתבו כך כשכתבו את החוק?
חי וייץ: הטיעון המרכזי, הדקלרטיבי לטעמי, כנגד הערכת שמאי היה הטיעון שהערכת שמאי היא הליך ארוך, והם הולכים עכשיו לתת פיצוי מיידי.
חי וייץ: הרי לא יעלה על הדעת שהעסקים האלה יחכו להערכת שמאי ואז תהיה הערכה נגדית ויתחילו להתדיין, רוצים לפצות אותם, הם לא יוכלו להתקיים כאשר הם יפונו.
חי וייץ: זה היה הטיעון העיקרי.
אריה אלדד: בספרות הרפואית מתועדים שלושה מקרים של אנשים שמתו מרוב טוב לב.
אריה אלדד: אלה מקרים נדירים.
חי וייץ: אני מודיע בצער ובהכנעה, שיהיו מקרים כאלה גם פה.
עו"ד דן מרידור: הטענה המשפטית המרכזית היא שיש שני סוגים, יש עסק פיננסי, עסק שרואים אותו כעסק חי, ויש אפשרות למסלול נכסי, כמה שווה הערך.
עו"ד דן מרידור: במקום לשאול את השאלה מה היה שווי הנכס בזמן הרלוונטי, שאלו כמה השקעת.
עו"ד דן מרידור: אין הערכת שמאי, כי הערכת שמאי היא לא רלוונטית, בכלל לא שואלים כמה שווה הנכס, הם שואלים כמה השקעת.
עו"ד דן מרידור: זאת היתה שאלה לא נכונה, שהממשלה הרוויחה עליה המון כסף, כי יש עסקים שההשקעה היתה נמוכה אבל השווי של הנכס הוא גדול.
עו"ד דן מרידור: הרי השווי שרשום כאפס בספרים או כחמש לירות או מאה שקלים, יכול להיות שערך השוק שלו הוא 100-200 אלף.
אריה אלדד: אם היית יכול היום לשנות את החוק, היית כותב שם על-פי הערכת שמאי?
עו"ד דן מרידור: הייתי כותב שם שהשאלה היא מה שווי הנכס בזמן הרלוונטי, והיו עושים זאת בהערכת שמאי או בדרך אחרת.
עו"ד דן מרידור: השאלה היא לא כמה השקעתי, אלא כמה היה שווה הערך בזמן שלקחת אותו ממני.
עו"ד דן מרידור: הבג"ץ הפנה במקרים האלה לוועדה מיוחדת, שהיא יכולה לתת גם מעבר למה שכתוב.
יוסי דיין: יוסי רוסו שלח שמאים ממשלתיים על-פי בקשתנו.
יוסי דיין: יש שמאות ממשלתית על כל אזור התעשייה, אבל הם לא משתמשים בה.
יוסי דיין: כנראה שנגיע לבית-משפט.
עמירה דותן: איפה היא נמצאת?
יוסי דיין: במנהלת סל"ע.
חי וייץ: חבר הכנסת אלדד, על בסיס הפירוש שנתן הבג"ץ לחוק, שהוא אומר: יש להעניק לישראלים המפונים מהשטח המפונה אותו סכום בכסף שיאפשר לו לבנות מחוץ לשטח המפונה את ביתו, זה נקרא ערך כינון.
חי וייץ: זאת אומרת אם למישהו היה מבנה בגודל מסוים, הוא צריך לקבל כסף שיאפשר לו לבנות את אותו מבנה במקום אחר.
חי וייץ: יש בעיה של אזור הייחוס, שזו בעיה אחרת, אבל במקום אחר.
חי וייץ: שיורידו לו את הנושא של מבנה חדש מול מבנה ישן.
חי וייץ: אבל היום זה בכלל לא קיים, בשום פנים ואופן.
עמירה דותן: אתה מחדש לי הרבה מאוד.
עמירה דותן: אני חשבתי שהמבנים האלה הם מבנים שהמדינה הקימה כדי שהאזור הזה יתקיים.
חי וייץ: 80% מהמבנים בארז הוקמו על-ידי בעלי עסקים בעמל כפיים.
חי וייץ: ועמל כפיים לא מוצא את ביטויו בספרים.
אריה אלדד: אני מציע שנפנה למנהלת סל"ע ונבקש ממנה לקבל את מסמך השמאות, כדי שנדע במה המדובר.
אריה אלדד: כי אני מבין שאנשים ביקשו ולא קיבלו.
עמירה דותן: כשם שהם לא מקבלים את התוצאות של הוועדות המיוחדות.
חי וייץ: כשם שיש עיוות בנושא של הערכת שווי המבנה, יש עיוות בנושא של הערכת שווי הקרקע.
חי וייץ: משום סיבות שממש לא ברורות לנו, שווי הקרקע הוערך ב-180,000 שקלים לדונם, על-פי החוק.
חי וייץ: בתשובה לשאלה למה, התשובה היא "ככה".
חי וייץ: אין לנו שום בסיס להבין למה.
חי וייץ: שוב, יש ניסיונות להסביר את זה, ונאמר שאזור הייחוס של ארז הוא אשקלון דרום.
חי וייץ: למה?
חי וייץ: ככה.
חי וייץ: אין שום קשר בין הדברים.
חי וייץ: וכאשר אנחנו אומרים שצריכה להיות הבנה מושכלת, שישוו תב"ע של ארז.
חי וייץ: תוכנית בניין עיר של ארז אומרת, שהתב"ע מאפשרת לך לבנות למלאכה, לתעשייה ולמסחר.
חי וייץ: באשקלון דרום זה לא קיים.
חי וייץ: התב"ע של אזור התעשייה ארז מאפשרת לך לבנות 75% בקומה.
חי וייץ: התב"ע של אזור התעשייה ארז מאפשרת לך לבנות עד קו אפס בצד השכן, זאת אומרת אפשר להגיע ל-85% לקומה.
חי וייץ: התב"ע של אזור התעשייה אשקלון דרום מאפשרת לקנות רק 45%.
חי וייץ: זאת אומרת, גם אם לקחתי את 180,000 השקלים האלה וגם אם הצלחתי לקנות דונם קרקע באזור התעשייה אשקלון דרום, אני באמצעות הכסף שיש לי לא יכול על אותו שטח קרקע לבנות את המבנה שיש לי.
חי וייץ: אלה דברים שלא יעלו על הדעת.
חי וייץ: דיברנו על אזור הייחוס, ולצערנו הרב היום הוא בטווח הפגיעה של הקסאמים.
חי וייץ: אין לנו היום שום סיבה להגיע לשם.
חי וייץ: צר לי שאני משווה את עצמי למפונים האחרים, אבל אנחנו יודעים שאזור הייחוס של המפונים האחרים, של בעלי הבתים, הגיע לפלמחים, הגיע למרכז הארץ.
חי וייץ: אנחנו חשים לאורך כל הדרך כאזרחים נחותים.
חי וייץ: אנחנו חשים לאורך כל הדרך כאזרחים מדרגה שנייה.
חי וייץ: והדוגמה הזאת של פיצוי בעבור עלות המעבר היא דוגמה מובהקת.
חי וייץ: החוק מדבר על מצב שבו המפונים בעלי העסקים יקבלו 10% מההשקעה שהושקעה תוך שנה מיום הפינוי, מענק לעסק ממשיך.
חי וייץ: מאחר שעד היום מרביתם המוחלט של העסקים שפונו לא קיבלו פיצוי סופי, בתום שנה לא יוכלו לקבל את אותם 10%.
חי וייץ: מה גם שה-10% האלה הם לא רלוונטיים היום, כי הרבה מאוד עסקים לא קיימים, כי עסקים שקיימים עשו בכוחות עצמם הסבה מקצועית, ולצערי הרב רובם הפכו לעסקים מתווכים במקום עסקים יצרניים, דהיינו בדרך כלל עסקים שהפכו ליבואנים.
חי וייץ: אותה מטרייה ואותה התייחסות שהיתה לבעלי הבתים, אצלנו לא קיימת.
חי וייץ: אני אתן דוגמה.
חי וייץ: בעל הבית קיבל מממשלת ישראל אפשרות למימון מלא של הוצאות המעבר, של האריזה, של ההובלה, של הפירוק ושל השהות הזמנית עד שיקבל את מגורי הקבע, וכולנו יודעים מה הסכומים שממשלת ישראל השקיעה בנושא הזה.
חי וייץ: אין עינינו צרה בהם, להיפך.
חי וייץ: אבל כאשר אנחנו משווים אותם אלינו, כאשר עלויות המעבר שלנו פי כמה יותר גדולות, כאשר הצרכים שלנו בשיקום מבחינת מבנים הם פי כמה יותר גדולות, כאשר העסק הוא מקור ההכנסה שלנו וכשעסק לא עובד אין הכנסה, לא קיבלנו כלום.
חי וייץ: המפונה בעל הבית קיבל לצורך המעבר מכולה, כדי שבה הוא יוכל לאכסן את חפציו.
חי וייץ: פנינו לראש המנהלת וביקשנו מכולה, השיבו לנו שאין.
חי וייץ: לא ייאמן.
חי וייץ: אנחנו מרגישים אזרחים מדרגה שנייה, ואני חוזר לצערי על הכותרת של המצגת.
חי וייץ: מבחינתנו החוק הוא חוק שמבזה אותנו.
חי וייץ: כמה עיוותים במסלול הפיננסי.
חי וייץ: רות תרחיב בנושא הזה.
חי וייץ: יש נושא של הפחתת שכר נורמטיבית.
חי וייץ: זה אומר שמצד אחד לעסק, בחישוב הרווח התפעולי, יתווסף שכר מנהלים, אבל מצד שני קבעו איזשהו שכר נורמטיבי שהוא מופחת.
חי וייץ: השכר הנורמטיבי נקבע באופן יחסי בערכים גבוהים, והעסקים שם היו עסקים קטנים.
חי וייץ: למעשה הרווח של העסק היה ברמה של משכורת של מנהל.
אריה אלדד: מנהל בבנק ישראל?
רות לובנטל: השכר הממוצע כולל גם את השכר של מנהל בבנק ישראל.
אריה אלדד: מה זה "נורמטיבי"?
חי וייץ: כמו שעו"ד מרידור אמר, נקבעה נורמה שהיא לא ריאלית, שהיא יותר גבוהה, וכתוצאה מכך מרבית העסקים שהיו עסקים מאוד זעירים, נשארו בלי כלום.
חי וייץ: הגבלה נוספת היא הגבלה של שיעור הצמיחה.
חי וייץ: משום מה, שיעור הצמיחה בחוק הוגבל ל-20%, ויש הרבה מאוד עסקים שרואים בבירור גרף של צמיחה הולכת ועולה, שלא מצאו את ביטויים בחוק.
חי וייץ: אם העסק הזה היה מוכר את עצמו בעסקה רגילה, בין קונה מרצון למוכר מרצון, שזה היה אמור להיות הבסיס של ההערכה של העסק על-פי החוק, הוא היה מקבל את ערכו לפי שיעור הצמיחה הנוכחי וגם העתידי.
חי וייץ: זה קיים בכל עסק שמנפיק את עצמו בבורסה בישראל.
חי וייץ: פה זה לא קיים.
חי וייץ: נושא של דוחות כספיים.
חי וייץ: על-פי חוקי מדינת ישראל, בהיבטים מסוימים אפשר לתקן דוחות כספיים, בתיאום עם רשויות המס, אחורה.
חי וייץ: זאת אומרת, יש פעולות מסחריות פיננסיות מסוימות, שמופיעות בדוחות כספיים, שניתן להוציא אותם או לתקן אותם או לשנות אותם.
חי וייץ: יש אירועים חד-פעמיים, יכולה להיות שריפה ויכול להיות נזק כזה או אחר ויכולות להיות מאות פעילויות מהסוג הזה, שבמקרה הזה לא ניתנים לתיקון.
חי וייץ: אני חוזר למצב של מכירה בין קונה מרצון למוכר מרצון, מכירה מהסוג הזה בדרך כלל ניתן לתקן דוחות כספיים.
עמירה דותן: על מה אתם מדברים?
חי וייץ: על-פי החוק אנחנו אמורים להתבסס על דוחות כספיים שהם למעשה שש שנים אחורה.
חי וייץ: מתוך שש שנים אחורה אנחנו צריכים לבחור ארבע שנים ברצף, שזו גם בעיה.
חי וייץ: מתוך ארבע השנים האלה ברצף לוקחים רווח תפעולי ממוצע, ועל זה מכפילים לפי המקדמים שנקבעו לפי החוק.
חי וייץ: אבל במשך אותם ארבע שנים, אין שום ספק שיש דוחות כספיים שיש מקום לתקן אותם, בגלל עיוותים.
חי וייץ: במקרה הזה זה לא ניתן.
חי וייץ: גם במקרה הזה וגם במקרים האחרים, שהמחוקק חשב שיש עיוותים שיש צורך לתקן אותם, הוא קבע ועדה שנקראת ועדה מיוחדת, וציפה וקיווה – ואנחנו יודעים את זה משיחות עם המחוקק – שהוועדה המיוחדת הזאת תוכל לתקן את אותם עיוותים שקיימים, ושאת חלקם תיארנו.
חי וייץ: לצערנו הוועדה המיוחדת לא מיישמת את מטרתה והיא למעשה המשך של ועדת הזכאות הרגילה.
חי וייץ: אנחנו מדברים על ההתנהלות של מנהלת סל"ע.
חי וייץ: כמו שאמרתי קודם, ההתנהלות נגזרת מהחוק ומהתקנות שתוקנו, ואנשים ראויים ונאמנים, ואנחנו מכירים אותם אישית, עושים את מלאכתם נאמנה מבחינתם.
חי וייץ: אבל כשאנחנו בוחנים את התוצאה הסופית, מבחינתנו זה כישלון מוחלט.
חי וייץ: החוק קובע 60 יום למתן החלטה.
חי וייץ: בפועל מרבית העסקים לא קיבלו פיצוי סופי גם בחלוף שנה.
חי וייץ: יש עם זה בעיה, משום שעל-פי החוק זה לכאורה בסדר, משום שצריך לקבל את אחרון המסמכים.
חי וייץ: אחרון המסמכים הוא הגדרה מאוד כוללנית ורחבה, ואפשר להאריך אותה כמעט עד אין-סוף.
חי וייץ: אנחנו בוחנים את מבחן התוצאה, ויבואו אנשי המנהלת ויגידו שהם ביקשו מסמך כזה או אחר ולא קיבלו.
חי וייץ: כאשר מהצד השני שמים בעל עסק שפונה ונשאר בחוסר כל, ולמעשה אין לו שום סיבה לא לתת את המסמך שנדרש, צריך איזשהו היגיון כדי להבין שיש פה עיוות.
חי וייץ: ואם אחרי שנה בעל העסק לא קיבל פיצוי, משהו זועק פה.
חי וייץ: יש אי מתן של זכות טיעון כדבר שבשגרה.
חי וייץ: יש סחבת נוראית בבדיקת הבקשות.
חי וייץ: הבקשות האלה נבדקות על-ידי משרדים חיצוניים של רואי-חשבון ועורכי-דין.
חי וייץ: קשה לנו להעריך את אופן ההשתכרות שלהם.
חי וייץ: זה נראה כאילו שהם עובדים לפי שעה, למרות שהמנהלת טוענת שזה לא כך, ונראה כאילו שהם עובדים לפי שעה רק מתוך העובדה שהסחבת היא נוראית ואנחנו נדרשים לא פעם ולא פעמיים להעביר שוב ושוב מסמכים שכבר מסרנו.
חי וייץ: אנשים יכולים להעיד על זה באופן אישי.
חי וייץ: העובדה שהוא נדרש להביא שוב מסמך והמסמך הזה שוכב בתחתיתו של תיק כלשהו, וכאשר הוא בא לאותו משרד של רואה-חשבון אומרים לו: אה, כן, הוא באמת קיים כאן.
חי וייץ: בין התאריך שהוא הגיש לראשונה את המסמך לבין התאריך שהוא שומע "אה, כן", יכול להיות חודש, שזה הרבה מאוד זמן.
חי וייץ: הסחבת היא פשוט נוראית.
חי וייץ: יש בעיה של אי מתן החלטה סופית על-מנת למנוע גישה לערכאות.
חי וייץ: על-מנת למנוע גישה לערכאות זה דבר שאני רואה בעין.
חי וייץ: יכול להיות שמניעיהם של אנשי המנהלת טהורים ונכונים, אבל מבחינת התוצאה, מבחינת חוסר היכולת שלי לקבל את הפיצוי בזמן הסביר, אני לא יכול בגלל אי מתן ההחלטה לפנות לערכאות.
חי וייץ: יש בעיה של הסתרת החלטות והסכמים, ויש בנושא הזה עתירה לבג"ץ.
חי וייץ: אנחנו משתמשים במונחים שהם אולי קצת קיצוניים, אבל אנחנו לא רואים את הדברים אחרת.
חי וייץ: המונח "הסתרה" הוא מונח שבחובו יש אישום, אבל מבחינת מבחן התוצאה כך אנחנו רואים את הדברים.
חי וייץ: אנחנו לא מקבלים פרוטוקולים, ועו"ד מרידור דיבר על זה קודם.
חי וייץ: על פניו אנחנו רואים פרשנות שכל מטרתה להימנע מפיצוי הוגן, שיאפשר לעסקים להקים את עצמם מחדש.
חי וייץ: פירטתי קודם.
חי וייץ: במקום שלאנשי המנהלת יש שיקול דעת, הם יפעילו אותו תמיד במידה המצמצמת ולא במידה המרחיבה, ושיקוליהם עמם.
חי וייץ: לכאורה נראה שהסחבת אינה בירוקרטיה גרידא, אלא כרוכה בצורה ברורה במגמה החד-משמעית של המנהלת שלא לפצות את העסקים, ואם לפצות אותם אז במידה המינימלית.
חי וייץ: ויש לנו תחושה שאנחנו כעבריינים ולא כבעלי עסקים ראויים לפיצוי ראוי.
חי וייץ: זו תחושה שקשה לנו להימנע ממנה, ואני חוזר ומסייג שהם מבחינתם עושים את עבודתם נאמנה.
חי וייץ: במבחן התוצאה, במבחן המציאות, במבחן התמונה שאנחנו רואים את הדברים, כך אנחנו רואים את הדברים.
חי וייץ: הדבר האלמנטרי הוא הנושא של השמאות הפרטנית, בין שזה ייעשה בדרך כזאת או אחרת, וכמו שאמר ידידי יוסי דיין קיימת שמאות פרטנית.
חי וייץ: הממשלה דאגה להוציא שמאים מטעמה, הם מיפו ותיעדו את כל הקיים, והיום, למרות שהאזור הועבר לרשות הפלסטינים, יש תיעוד מלא וניתן לעשות שמאות פרטנית.
חי וייץ: כמו שאמרתי קודם, יש בעיה של אזורי ייחוס.
חי וייץ: צריך לשנות את אזורי הייחוס.
חי וייץ: הנושא של שינוי עלויות ההעברה הוא לא רלוונטי, הסעיף הזה כרגע בחוק לא נותן פתרון.
חי וייץ: חייבים להיעשות שינויים במסלול הפיננסי, ורות תרחיב בנושא הזה.
חי וייץ: יש נושא של הפרשנות של המנהלת.
חי וייץ: אין התייחסות פרטנית למבנים.
חי וייץ: הנושא של הגדרת פיצוי לעסקים, בהתאם לסעיף 68, שזה למעשה הפעולה של הוועדה המיוחדת.
חי וייץ: היא לא עובדת במתכונת שנותנת לנו איזשהו פתרון.
חי וייץ: אני חוזר על דברים שאמרתי קודם, שהמחוקק חשב שהיא חייבת לעבוד, ויש לנו בעיה של מתן פטור מאגרה, אין כרגע פטור מאגרה, כך שאנחנו במצבנו העגום צריכים גם לממן אגרה לתביעות.
חי וייץ: כמו שאמרתי קודם, כמאה עסקים ירדו לטמיון באופן מובהק וברור כתוצאה מתהליך ההתנתקות.
חי וייץ: הם ירדו לטמיון משום שאו שלא היתה קודמת למטריה שבה עסקו, או שהיתה התעלמות.
חי וייץ: כתוצאה מזה החוק לא נחקק כראוי, וכתוצאה מזה היישום של החוק מחטיא את המטרה שהוגדרה קודם.
חי וייץ: הדברים נאמרו ופורשו קודם לכן.
חי וייץ: בשולי הדברים, יש לנו דברים מינוריים שיוסי דיין ירחיב עליהם.
חי וייץ: יש נושא של הכרה כקהילה ויש סכומים כספיים שאותם שילמנו, שהיינו רוצים לקבל אותם בחזרה.
יוסי דיין: אני חבר קהילת ניסנית, בכובע השני שלי, כ-15 שנים במנהלת צפון החבל, חבר מנהלת אזור התעשייה ארז במשך 35 שנה.
יוסי דיין: היום אני גר בכרמיה בקרווילות, מוביל פרויקט של המתיישבים בצפון אשקלון.
יוסי דיין: אנחנו מנסים להוביל פרויקט של המפונים מאזור התעשייה ארז לאזור התעשייה אשקלון.
יוסי דיין: לצורך המפונים מאזור התעשייה הקמנו עמותה.
יוסי דיין: בעשר השנים האחרונות הייתי רבש"ץ של ניסנית ושל אזור התעשייה, מומחה לנדל"ן מקרקעין בין היחידים בארז, וכל השמאים הממשלתיים שאלו לעצתי באזור.
יוסי דיין: הייתי חבר גם בוועדת בניין ערים של ארז.
יוסי דיין: מרגע שחוק פינוי-פיצוי נוצר, העירייה, שהיתה העירייה של אזור התעשייה כביכול, ניתקה מגע ודאגה רק לפלסטינים, בהוראה של מנהלת סל"ע, שהיתה הוראה כתובה, וראיתי אותה, שאמרה להם להוריד ידיהם מעל המקום הזה כי הוא שייך למנהלת סל"ע.
יוסי דיין: בהשוואה לגוש-קטיף, שדאגו להם חברי כנסת, שרים, מועצת חוף עזה וגופים ממשלתיים שונים, אנחנו כתעשיינים יצאנו ברצון, עם הראש חפוי, כמו תעשיינים שומרי חוק.
יוסי דיין: יוצא מזה שחוק פינוי-פיצוי – כנראה שמי שכתב אותו החליט אחרי 35 שנה, שנכנסנו צעירים ויצאנו זקנים עם מגבלות וזה הזמן לזרוק אותנו לכלבים.
יוסי דיין: למתיישבים, לעומת זה, דאגו בסעיפים נוספים בחוק.
יוסי דיין: אותם העדיפו ואותנו דפקו.
יוסי דיין: סעיף 85, העתקת יישוב.
יוסי דיין: לא קיים לגבינו סעיף שמאות פרטנית לרכוש שלנו.
יוסי דיין: לגבי המתנחלים קיים, הם יכולים לבחור בין שמאות פרטנית לבין מה שהמדינה נתנה, והיא נתנה.
יוסי דיין: תקצוב קהילה.
יוסי דיין: לגוש-קטיף יש תקצוב קהילה.
יוסי דיין: אנחנו הקמנו עמותה, יש לנו הוצאות, לא מכירים בנו בשום דבר.
יוסי דיין: קרקע חילופית לא קיימת.
יוסי דיין: מט"ק ארז מחזיק היום כספים שלנו, שהיו של הארנונה שלנו, שנשארו שם, והיום לדעתנו משתמשים בהם לא למטרה הנכונה.
יוסי דיין: לגבי העיקר, מדינת ישראל, קרי המנהל, מכרה במכרז בשנת 2001-2002 ב-120,000 דולר דונם אדמה.
יוסי דיין: לנו, על-פי החוק, נותנים 40,000 דולר.
יוסי דיין: בשוק החופשי, כשהייתי המתווך, מכרו ב-200,000 דולר לדונם.
יוסי דיין: אני צריך להוכיח כמה עלה לי המבנה כשבניתי אותו לפני 30 שנה.
יוסי דיין: חוק מקרקעין אומר, קונה מרצון, מוכר מרצון, לא אחד שבא לקחת את הקרקע ואומר שהוא יקבע.
יוסי דיין: אין לנו הוכחות עלויות.
יוסי דיין: כמו שאמרנו, בנינו את זה גם לבד, בעלויות של פועלים.
יוסי דיין: המבנים בארז נמכרו בין 350 ל-500 אלף דולר לדונם.
יוסי דיין: היום בשבילם זה שווה אפס.
יוסי דיין: באשקלון היום לבנות מבנה כזה עולה 500 אלף דולר לדונם.
יוסי דיין: חלק מהחברים מכרו שטחים, אדמות ומבנים לפני ההתנתקות, כלומר מכרו אותם במיליון דולר.
יוסי דיין: אני יכולתי למכור אותו שטח במיליון דולר, היום אני אקבל אולי 10%.
יוסי דיין: גם את זה לא רוצים לתת.
יוסי דיין: יתרה מזאת, כדי לשחרר את הנכס שלי משיעבוד לבנק, לוויתי כמה מאות אלפי דולרים מכל מיני אנשים אחרים.
יוסי דיין: שחררתי את הנכס, הנכס שווה מיליון דולר.
יוסי דיין: לא קיבלתי 10% מהנכס, ואני חייב את הכסף למי שלוויתי ממנו.
יוסי דיין: אנחנו דורשים לשנות את החוק, שיהיה כמו של המתיישבים, קונה מרצון מוכר מרצון, שמאות.
יוסי דיין: יש לנו שמאויות גם פרטיות, של עורכי-הדין שלנו והשמאים, ויש שמאויות של ממשלת ישראל שאני אישית דאגתי שעוזר מנכ"ל משרד ראש הממשלה, יוסי רוסו, שלח שמאים למקום כדי שממשלת ישראל תדע מה הם עזבו שם ומה הם חייבים לנו.
יוסי דיין: וזה קיים.
יוסי דיין: סעיף 85 לחוק, למתפנים הסעיף הזה תופס ולנו לא.
יוסי דיין: כלומר, לתת אדמה חלופית ותקצוב בקהילה.
יוסי דיין: צריך להכיר בנו כמפונים, ואנו מפונים באותה מידה.
יוסי דיין: תודה.
עמירה דותן: רות לובנטל, בבקשה.
רות לובנטל: תודה רבה.
רות לובנטל: אני לא יודעת עד כמה לוועדה הזאת יש סמכות לעשות תיקונים בחוק, שזה בעצם מה שהיה כדאי.
רות לובנטל: אני אזכיר אותם, ולאחר מכן אחזור על חלק מהדברים שנאמרו בעניין החלק המנהלי של הטיפול השוטף של המנהלת באנשי העסקים.
רות לובנטל: אני מלווה 90-100 עסקים, בשני משרדי עורכי-הדין.
רות לובנטל: משרד סדן-לובנטל, שאני שותפה בו, מלווה כמעט את כל העסקים היהודיים בארז, יחד עם משרד צדוק ויחד עם משרד הרצוג-פוקס-נאמן.
רות לובנטל: זאת אומרת, אנחנו מקבלים תמונה יותר מקיפה של הקשיים שיש בתוך החוק, אולי אפילו יותר מאשר אלה שמסתכלים על החוק מנקודת הראות של נכסי בלבד או אלה שמסתכלים מנקודת הראות של פיננסי בלבד.
רות לובנטל: כדוגמה, אנחנו יושבים כאן כבר שעתיים ואיש לא הזכיר נושא שנראה חמור מאוד, העניין של סניפים, ומיד אתייחס לזה.
רות לובנטל: זה כפתיחה.
רות לובנטל: על חלק מהדברים אני ארחיב, חלק אחר רק אזכיר במלה אחת.