GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אלי זגרון: אני משתדל היום כמה שפחות לכעוס.
אלי זגרון: אתן דוגמא, היינו ביום עצמאות כל היישוב ביחד ביער המלכים.
אלי זגרון: רצינו להיות לבד, לא לחגוג ביחד עם כל עם ישראל אבל להתגבש.
אלי זגרון: פתאום מופיעים שני שוטרים פרשים נחמדים מולנו.
אלי זגרון: אתם לא יודעים מה זה עשה לנו.
אלי זגרון: אמרנו להם, תלכו מפה, לא רוצים לראות אתכם, ראינו אתכם מספיק.
אלי זגרון: די.
אלי זגרון: אז השוטר עשה לי בזלזול בחזרה תנועה עם היד.
אלי זגרון: טוב שהוא לא עצר אותי.
אלי זגרון: אנחנו עוברים מסעות לא קלים מול המנהלת, לא קלים.
אלי זגרון: למרות שיש לנו מלווה של היישוב שמתמודד איתם יפה מאוד.
אלי זגרון: אני מרגיש תחושות קשות מאוד.
אלי זגרון: אתמול אשתי פגשה אחד מנציג המינהלת שנמצא אצלנו באתר.
אלי זגרון: הוא אמר לה, אתם חייבים לחתום על החוזה, אם לא, לא תקבלו מזגנים.
אלי זגרון: לא הסביר.
אלי זגרון: רק היום קיבלתי הסבר יותר ממצה מהנציג שלנו למה הייתה הכוונה.
אלי זגרון: אבל אשתי חזרה לדירה עצבנית, כועסת מאוד.
אלי זגרון: אין שום רגש.
אלי זגרון: כלום.
עמירה דותן: תודה לך אלי.
עמירה דותן: אני מתארת לעצמי שלקח לך כוחות לומר לך את הדברים שאמרת ועוד יותר כוחות לשמור על הדברים שנמצאים לך בבטן ואתה לא אומר, אז אני מאוד מעריכה את זה.
אלי זגרון: אני מופיע בעיתונות, הופעתי בטלביזיה.
עמירה דותן: זה מאוד חשוב שתופיע ותמשיך להיות, מה שנקרא, שופר לכאבים שאני מבינה כמה אתה שומר עליהם כרגע כדי שהם שלא יפרצו החוצה ואני מאוד מעריכה את זה ומודה לך, בבריאות כמובן.
אלי זגרון: בעזרת השם.
יוסף צבי רימון: לפני כשנה התבקשתי על ידי רבני גוש קטיף, ביום אחרי 9 באב ו-10 באב, ללכת לראות מה המצב במלונות.
יוסף צבי רימון: מאז התחלתי ללמוד את הנושא והדברים שראיתי, דברים שאנשים עברו, הפגיעות שראיתי בנפש, בגוף, היו קשות מאוד שרבות מהן אני גם יכולתי להגדיר ואחד הדברים שאולי בא לידי ביטוי דווקא בעבודה שלי, כי אני באתי מבחוץ, אני רב באלון שבות בגוש עציון, וראיתי אנשים מגיעים עם עוצמה וראיתי איך קל מאוד להרוס אנשים.
יוסף צבי רימון: ראיתי איך תוך שבוע, שבועיים אנשים הולכים ונובלים ויורדים.
יוסף צבי רימון: למרות זאת אני חושב שבגלל שאנשים כל כך נפלאים עם עוצמות כאלה גבוהות, אז ברוך השם עד היום יש עמידה מרשימה ומדהימה של אנשי גוש קטיף.
יוסף צבי רימון: אבל זה לא פשוט, אני לא חושב שיש עוד ציבור בעולם שהיה יכול לעבור את הטראומה שהם עברו ועדיין להיות עם עמידה על הרגליים.
יוסף צבי רימון: כאן אני יכול לתאר הרבה דברים יותר בקצרה.
יוסף צבי רימון: היו פגיעות נפשיות מיידיות.
יוסף צבי רימון: יש דברים של נזקים לטווח קצר, נזקים לטווח ארוך, ואני אתחיל מהתחלה.
יוסף צבי רימון: אנשים הגיעו מהבתים שלהם בגוש קטיף אל המלונות בהסעה שלקחה בממוצע כ-10 שעות.
יוסף צבי רימון: הטראומות והדברים שחוויתי כשראיתי אנשים יורדים מהאוטובוסים הייתה איומה ונוראה.
יוסף צבי רימון: אנשים עברו סיוט בתוך האוטובוס.
יוסף צבי רימון: יש שוטר, אין עובדת סוציאלית באוטובוס.
יוסף צבי רימון: אין אף אחד שמלווה חוץ משוטר.
יוסף צבי רימון: יש באוטובוס ילדים קטנים, אין שום ציוד לילדים.
יוסף צבי רימון: אף אחד לא חשב על זה שעשר שעות נוסעים, שזה גם לא היה צריך להיות 10 שעות, זה יכול להיות היה שעתיים, אבל זה קרה בגלל כל מיני סיבות שלא ניכנס אליהן עכשיו, שרצו לחסוך פה ושם, כל מיני סיבות בגללן האוטובוסים התעכבו.
יוסף צבי רימון: אין משחקים, אין אוכל באוטובוס, אנשים נוסעים כל השעות עם ילדים, בלי ציוד ובלי אף אחד חוץ משוטר.
יוסף צבי רימון: הדברים שהתרחשו באוטובוס בשעות האלה היו איומים ונוראים ואני לא רוצה עכשיו לתאר אותם אבל הם באו לידי ביטוי בהרבה דברים כולל אישה אחת שהשוטר לא רצה לתת לה ללכת לשירותים, אישה בת 60 והיא עשתה את צרכיה בתוך האוטובוס, שזה נזק נפשי לטווח לא יאומן ומישהו ירד וסיפר לי את זה.
יוסף צבי רימון: בחור בגיל 20, כולו בטראומה, הגיע למלון להייאט בירושלים ובכה לי שהוא לא מסוגל לעכל את מה שקרה באוטובוס, פעם ראשונה בחיים שהוא חווה מציאות כזאת.
יוסף צבי רימון: המציאות של ההסעות זאת מציאות שראיתי כמה נזקים היא גרמה, חוץ מהטראומה עצמה בנסיעה וחוץ מההשפלות.
יוסף צבי רימון: אבל בעקבות זה ילדים לא הסכימו ללכת לבית הספר כי פחדו לעלות על הסעה כי הסעה כבר גרמה להם טראומה ועוד דברים מעין אלה.
יוסף צבי רימון: המלונות עצמם, הייתה עובדת אחת שבאה לקלוט 500 אנשים, מאות אנשים שהגיעו והדבר הזה הוא בלתי אפשרי.
יוסף צבי רימון: כשקלטתי את הדבר באתי עם עוד 250 מתנדבים מאלון שבות ולמלונות האחרים הגיעו עוד מתנדבים ממקומות נוספים כדי קודם כל לקלוט את האנשים.
יוסף צבי רימון: שכשאנשים מגיעים הרבה פעמים לא היה מקום ואנשים שגורשו מהבית נאלצו לחכות 6, 7 שעות ולפעמים לעבור ממלון למלון, זו עוד טראומה על תוספת טראומה.
יוסף צבי רימון: כתבתי לעצמי יומן הייאט.
יוסף צבי רימון: פתאום אני קורא שאני מתווכח עם אנשים מהמנהלת שהם אומרים שתוך 10 ימים צריכים לעזוב, ואני אומר, לא יכול להיות 10 ימים.
יוסף צבי רימון: היום כשאני מסתכל אחורה זה נראה לי מצחיק.
יוסף צבי רימון: איך מישהו בכלל חשב שזה יכול להיות 10 ימים.
יוסף צבי רימון: זה נראה מגוחך, משונה כזה.
יוסף צבי רימון: אתה אומר, רגע, אבל בכלל לא היו קרוונים, איך אפשר היה לחשוב בכלל על 10 ימים?
יוסף צבי רימון: אבל צריך להבין שבמלונות הטראומה הזאת עברה כל הזמן.
יוסף צבי רימון: כי כל 10 ימים הם אומרים, טוב, עוד 10 ימים, עוד שבועיים.
יוסף צבי רימון: וכל פעם לקראת היום האחרון יש מתח וחושבים שהולכים לעזוב ובאותו לילה ילדים מרטיבים במיטה כי הם חושבים שמחר הם שוב הולכים להיות מגורשים, ואני יודע את זה מאמהות.
יוסף צבי רימון: בנושא משאבים לילדים, אנחנו הגענו עם מתנדבים שדאגו לילדים מגיל חצי שנה עד כיתה י"ב, כל היום והלילה מהרגע הראשון שלא היה שום דבר במלון.
יוסף צבי רימון: לאט לאט התחילו לבוא דברים ואחרי זה קיבלנו גם עזרה ממשרד החינוך וממקומות אחרים, אבל בכל הימים הראשונים היינו לבד, הבאנו משחקים, ציוד מכל הארץ, כל הדברים של טיפול בילדים.
יוסף צבי רימון: השינה במלונות.
יוסף צבי רימון: יש דברים שלא נעים אפילו להגיד אותם אבל אם אתה אומר שמשפחה יכולה להיות אבא ואמא ושני ילדים באותו חדר זה יפה.
יוסף צבי רימון: יכולים להיות ככה 3 ימים.
יוסף צבי רימון: לא יכולים להיות כך חצי שנה.
יוסף צבי רימון: אפילו יחסי אישות אי אפשר לקיים בצורה כזאת, צריך לחשוב על הדברים.
יוסף צבי רימון: זה לא נורמלי, אתה לא יכול, אנשים הופכים להיות פשוט משוגעים ואני ראיתי את הדברים שמתרחשים לנגד עיני ואני לא רוצה להתעסק עכשיו בכל הדברים אלא רק נקודות מסוימות.
יוסף צבי רימון: אחר כך המקומות החדשים, ההכנה של המקומות, הזמן שלקח להכין את המקומות וגם בפועל איך הדברים היו מוכנים.
יוסף צבי רימון: הגיעו לניצן אז בניצן לא היה שום דבר לילדים.
יוסף צבי רימון: מגרשי ספורט, דברים אחרים לילדים, וכשאין לילדים מה לעשות ילדים מסתובבים.
יוסף צבי רימון: וכשילדים מסתובבים מתחילות בעיות.
יוסף צבי רימון: בעיות של סמים, בעיות של מין, כל מיני בעיות שלא היו רגילים בגוש קטיף, שהן רחוקות, לא שייכות בכלל.
יוסף צבי רימון: אבל מסתובבים ויש בעיות.
יוסף צבי רימון: כמובן שברוך השם רוב החבר'ה מצליחים לשמור על איזון למרות הדבר הזה אבל זה לא פשוט.
יוסף צבי רימון: אני חושב שכל הדברים האלה, כל המציאות הזאת של המקומות שלא מוכנים, של קרווילות ובתים, תשתיות שלא מוכנות שגם טכנית אנשים נופלים ונפגעים בכל המקומות האלה, זאת הייתה בעיה נוספת.
יוסף צבי רימון: בעיה נוספת שהיא מבחינתי בעיה מרכזית חוץ מכל הדברים האחרים, זה ענייני תעסוקה.
יוסף צבי רימון: ענייני תעסוקה זה אויב מספר 1.
יוסף צבי רימון: אני אומר את זה באופן נחרץ.
יוסף צבי רימון: ראיתי את זה תוך שבועיים.
יוסף צבי רימון: ראיתי מה קורה קודם כל לבעל ואישה שנמצאים כל היום ביחד.
יוסף צבי רימון: מהבוקר עד הערב ובטראומה כזאת גדולה.
יוסף צבי רימון: אמר לי מישהו מראשי התמ"ת, הוא אמר לי, תדע לך, אם היו משאירים אותי ואת אשתי שבועיים ביחד, בטוח היינו מתגרשים.
יוסף צבי רימון: הדבר מאוד מורכב.
יוסף צבי רימון: נמצאים כל היום והלילה ביחד כשיש טראומה, כשיש בעיות אחרות והדברים האלה גורמים למתח ולמציאות קשה ולצערנו לבעיות קשות של גירושין.
יוסף צבי רימון: יש הרבה גירושין שאנחנו יודעים כבר היום שקיימים בהרבה משפחות וכשיש בעיות בין ההורים זה עובר לילדים.
יוסף צבי רימון: אנחנו יודעים באופן ישיר ביותר, הורים שאינם עובדים הילדים בבעיות בבית הספר, בעיות קשות בריכוז וחוסר למידה ואני יודע בצורה חד משמעית שאנשים שהצלחתי להכניס לעבודה, פתאום הבעיות נפתרו בבית הספר.
יוסף צבי רימון: אני יודע את זה ממש מעוד מקרה ועוד מקרה.
יוסף צבי רימון: אני מקווה שגם היום זה ייפתר, אני מקווה, אני לא יודע, כי יש גבול מסוים שכבר דברים לא נפתרים אבל אני יודע את הקשר הישיר בין הדברים האלה, הפגיעה בזוגיות, הפגיעה בילדים והפגיעה הנפשית.
יוסף צבי רימון: אנשים שהיו רגילים לעבוד בצורה מדהימה, במיוחד אנשים מעל גיל 50 שהזכרתי בפעם שעברה.
יוסף צבי רימון: יש אנשים שהיו מנהלים, עובדים עם 70 עובדים, אנשים שעבדו מהבוקר עד הערב, והאנשים האלה היום קודם כל מנסים למצוא עבודה ולא מוצאים.
יוסף צבי רימון: מסתובבים, מאבדים את הכבוד העצמי, את הביטחון העצמי שלהם, אמר לי מישהו לפני כמה ימים, אין לי כבר יותר סיכוי, אני לא יודע מה לעשות.
יוסף צבי רימון: זה אדם רציני אבל הוא לא יודע מה לעשות.
יוסף צבי רימון: הוא קם בבוקר, שעה וחצי מנקה את החניה שלו, גומר לנקות את החניה, הולך לנקות את החניה של השכן, עובר הלאה ואין לו מה לעשות, מה הוא יכול לעשות בהמשך היום.
יוסף צבי רימון: אבל יש הרבה אנשים שהם גם לא כל כך חזקים כמוהו, שקמים ב-10, 11, משחקים שש בש, דמקה, ויש אנשים במצב עוד יותר גרוע ויש גם כמה שהגיעו להימורים, ויש כאלה שהימרו ואיבדו את כל הכסף שלהם, שאין להם אגורה היום.
יוסף צבי רימון: יש כל מיני דברים שמתרחשים ודבר גורר דבר וענייני תעסוקה זה ממש האויב הגדול ביותר.
יוסף צבי רימון: יש הרבה להאריך אבל רק רציתי לתת כותרות.
יוסף צבי רימון: ואם אני מדבר בשורה התחתונה, דבר אחד זה לראות ולדעת שכל הנזקים האלה, הנזקים הנפשיים, הנזקים הבריאותיים, זה דבר חד משמעי.
יוסף צבי רימון: התקפי לב שאני ראיתי שאנשים במלון, אחד אחרי השני, אנשים שלא היה להם שום בעיות, עוד התקף לב ועוד בית חולים ועוד בית חולים, זה פשוט לא יאומן.
יוסף צבי רימון: הכמות של הנזקים בדברים האלה להכיר בהם, להכיר שיש כאן משהו מיוחד והדבר הזה צריך לדעת שהוא לא מתמטיקה.
יוסף צבי רימון: אתה לא תמיד יכול לדעת, תוכיח שדווקא זה קרה.
יוסף צבי רימון: אולי היית מקבל בכל מקרה התקף לב אבל זה קורה כשיש התקף לב אחד.
יוסף צבי רימון: אבל אם אתה עושה סטטיסטיקה ואתה רואה כל כך הרבה אנשים, מחלות, סימן שיש כאן משהו מיוחד.
יוסף צבי רימון: לכן העבודה המשפטית כאן צריכה להיות לא רק נקודתית כי נקודתית אפשר לדחוף כל אחד, להגיד לו, תוכיח, ולא כל דבר אתה יכול להוכיח.
יוסף צבי רימון: אתה לא יכול להוכיח שאין לך אחות, זה מאוד קשה להוכיח כאן אבל מי שמסתכל על כל התמונה מבין, וואו, חייב להיות קשר כי אתה רואה כל כך הרבה חולים, כל כך הרבה פגיעות נפשיות.
יוסף צבי רימון: זה דבר אחד, הכרה בנזקים בכלים מיוחדים.
יוסף צבי רימון: אני חושב שהכלים השקטים שאת אמרת, אני מסכים איתם, אסור שזה יהיה פרטני, זה צריך להיות גם בראייה כוללת ואז גם הדברים האלה באים לידי ביטוי בצורה אחרת.
יוסף צבי רימון: נקודה מרכזית נוספת, הכנסת עוד עובדים רציניים לשטח.
יוסף צבי רימון: לא עובדת סוציאלית אחת פה או שם, צריך להביא כמויות של מטפלים, עשרות, מאות אנשים, פסיכולוגים, פסיכיאטריים, יועצים בכל הכמות שצריך כדי לפתור את הדברים כמה שיותר מהר.
יוסף צבי רימון: הדבר האחרון זה לדאוג לתעסוקה יזומה לכולם.
יוסף צבי רימון: מי שלא מוצא עבודה, הזכרתי את זה מעט פעם שעברה, לדאוג לו לתעסוקה, שלכל אדם תהיה תעסוקה.
יוסף צבי רימון: אדם בלי תעסוקה אנחנו מכניסים אותו במצב הזה, בטראומה הזאת כמה שנים קודם לקבר ולצערי המציאות שאני חווה אצל אנשי גוש קטיף היום, הייתי אומר בצורה קיצונית, אין בית אשר אין שם מת.
יוסף צבי רימון: לא מת במובן של מת - - -
עמירה דותן: קשה לנו גם ככה, כבוד הרב, אז בוא לא נוסיף - - -
יוסף צבי רימון: יש פגיעה קשה בילדים, במבוגרים, זה פחות או יותר התיאור.
עמירה דותן: בעצם מה שאתה אומר ואני מאוד מסכימה עם כל מילה שלך שמעבר לקשר בין גוף ונפש יש כמובן קשר עצום בין תעסוקה ונפש ובריאות בכלל.
עמירה דותן: כשאדם מרגיש שהוא רצוי, שהוא מועסק, שיש לו בשביל מה לקום בבוקר, כמובן שגם בריאותו הנפשית והפיזית היא הרבה יותר טובה מאשר במצוקה שגם מתחילה במצוקה וחוסר מעש.
עמירה דותן: בבקשה רחלי יחיאלי.
רחל יחיאלי: אני בסך הכל לא יודעת יותר מדי מה זה לדבר בכנסת ודברים כאלה.
רחל יחיאלי: בסך הכל באתי הנה בתור נערה מגוש קטיף, ילדה שנולדה בגוש קטיף, גדלה בגוש קטיף, כל החיים שלי היו גוש קטיף ופתאום בבת אחת לא היה לי גוש קטיף.
רחל יחיאלי: לא לי ולא לכל החברים שלי.
רחל יחיאלי: הגענו ליום שאחרי.
רחל יחיאלי: על כל התקופה שלפני אני לא רוצה להתחיל עכשיו לדבר.
רחל יחיאלי: היום שאחרי.
רחל יחיאלי: אנחנו מגיעים למצב שאין לנו שום כתובת לפנות אליה, אנחנו מרגישים פשוט אבודים לגמרי.
רחל יחיאלי: אין לנו מקום משלנו בעולם.
רחל יחיאלי: תופעות של חבר'ה שהגיעו למלונות בירושלים שגם ככה המצב הנפשי שלי קשה וגם ככה אין לי מקום לחזור אליו, לחזור להורים, ההורים שלי שבורים ומרוסקים גם ככה, והאחים הקטנים שלי לא מבינים מה קורה איתי.
רחל יחיאלי: אז מה אעשה כשאין לי מה לעשות?
רחל יחיאלי: אני יורדת לכיכר ציון.
רחל יחיאלי: ומה אני רואה בכיכר ציון?
רחל יחיאלי: סמים.
רחל יחיאלי: יש לי המון, המון חברים שלא היו במקומות האלה בכלל.
רחל יחיאלי: יש כאלה שאולי אם היה סיכון אז הם צנחו לגמרי למטה.
רחל יחיאלי: הגיעו למקרים קשים של סמים.
רחל יחיאלי: הגיעו למקרים של בעיות פסיכיאטריות מאוד חמורות.
רחל יחיאלי: חברה מאוד טובה שלי שלמדנו יחד 12 שנים, מכיתה א' עד י"ב ואני מכירה אותה לגמרי, ואני יכולה להגיד שהיא לא אחת שהיו לה טראומות, בעיות פסיכיאטריות קודם, ופתאום, בבת אחת ראיתי את הילדה יוצאת מדעתה מול העיניים שלי.
רחל יחיאלי: פתאום היא מדברת דברים לא קשורים, לא הגיוני, הייתה במצב קשה ואחר כך היא התאשפזה.
רחל יחיאלי: ילדים שהיו נורמלים, רגילים לחלוטין והיו להם חיים טובים ומקסימים, ובבת אחת איבדנו הכל.
רחל יחיאלי: אני לא יכולה לנתח את זה, קשה לי מבחינה פסיכולוגית ומשאר הבחינות לבוא ולספר לכם את הסיפור שלנו כילדים כנוער שחווה את כל החוויה הזאת מנקודה שלא הכרנו עולם אחר.
רחל יחיאלי: לא הכרנו חיים אחרים.
רחל יחיאלי: גדלנו בגן העדן שלנו והיה לנו מדהים שם ואיבדנו הכל בבת אחת.
רחל יחיאלי: איך להתמודד עם זה עכשיו?
רחל יחיאלי: אני עושה שירות לאומי עם נוער גוש קטיף בכלל ואני מדברת עם הנוער, מדברת עם החבר'ה.
רחל יחיאלי: בשיחה שהייתה לי יום אחד עם אחת מהבנות היא מספרת לי שהיא יושבת באולפנא ומרגישה שמרוב שפגעו בה אז היא גם יכולה לפגוע בעצמה והיא באה וחותכת לעצמה את הורידים.
רחל יחיאלי: והיא יושבת בחדר, בהתחלה היא עושה את זה בשקט בפינה, בחדר שלה באולפנא.
רחל יחיאלי: פתאום חברה שלה נכנסת, מסתכלת עליה ואומרת לה, מה, גם את חותכת לעצמך את הידיים?
רחל יחיאלי: וזה בנות מבתים טובים, בנות מצוינות שלא היה להן שום עבר כזה וזה מגיע פתאום משום מקום, והן בעצמן לא יודעות איך להתמודד עם זה כי מצד אחד, איך אני עושה דבר כזה נורא לעצמי אבל מצד שני, אני לא שולטת בזה.
רחל יחיאלי: אז מה, אני אלך עכשיו לפסיכולוג או לעובד סוציאלי?
רחל יחיאלי: לא שאני רוצה להשמיץ אותם אבל מה, אני משוגעת?
רחל יחיאלי: אני פסיכית?
רחל יחיאלי: אתם מכירים את כל הסטיגמות שיש לכולם מזה.
רחל יחיאלי: ובכלל, עד שאותה ילדה הגיע למצב שהיא מוכנה לקבל טיפול עברו חודשים, ובינתיים הפגיעה נראית עליה.
רחל יחיאלי: והיא כל הזמן לבשה שרוולים ארוכים כדי שאף אחד לא ידע איך היא ניסתה לפגוע בעצמה ומנתקת קשר עם חברות כי לאט לאט הן מגלות את הבעיות כי זה דברים שאי אפשר לשמור אותם בסוד, דברים שלא ראינו קודם, לא אני, לא החברים שלי.
רחל יחיאלי: וזו תחושה שאיבדנו את הכל ברגע, פשוט לא מצאנו לאן ללכת.
רחל יחיאלי: כל התהליך של השיקום הוא עדיין ארוך, קשה.
רחל יחיאלי: אם אני עכשיו בשירות לאומי, סיימתי י"ב בשנה שעברה, תעודת בגרות יש לי, לא לכולנו יש.
רחל יחיאלי: היינו אמורים כמו כולם להתחיל שנת לימודים בספטמבר אבל זו מסגרת חדשה אז חלק הלכו לשירות לאומי וחלק להתגייס לצבא וחלק לישיבות ואתה מגיע למסגרת חדשה ואתה לא מוצא את עצמך.
רחל יחיאלי: כי גם ככה זה מקום חדש לגמרי וזה עולם אחר לגמרי.
רחל יחיאלי: ואין לי אפילו בית לחזור אליו שאני אוכל לדעת, בסדר, אז מתחילים מקום חדש אבל לפחות יש לי את התמיכה, את הגב של הבית.
רחל יחיאלי: המשפחה שלי לא יציבה, ההורים שלי לא עובדים.
רחל יחיאלי: יש לי חברות שהיו מפרנסות מהמשכורת של השירות לאומי, מה-780 שקל שהן מקבלות, את ההורים שלהם.
רחל יחיאלי: 100 שקל היה נשאר אצלן לצורך הצרכים החודשיים הבסיסיים, כל השאר היה עובר להורים כי להורים לא היה ממה לחיות.
רחל יחיאלי: זה הגיע לרמות כאלה שלפעמים בא לך לצעוק, מי יכול לעזור לי בכלל, אין לי כתובת, אין לי מישהו לפנות אליו.
רחל יחיאלי: כלום.
רחל יחיאלי: וזה עוד לפני שאני מתחיל להתמודד עם כל הבעיות הפסיכולוגיות.
רחל יחיאלי: הדברים הכי פשוטים.
רחל יחיאלי: זהו.
רחל יחיאלי: אין לי מה להוסיף חוץ מזה שאני בסך הכל רואה את זה מהנקודה של ילדה שגדלה בתוך המציאות הזאת ובבת אחת איבדה הכל.
רחל יחיאלי: אני לא היחידה ולצערי יש כמוני עוד מאות.
עמירה דותן: ראשית אני מאוד מודה לך על כל מילה שאמרת.
עמירה דותן: כל מילה שאגיד עכשיו מיותרת לגמרי.
עמירה דותן: אני רוצה להבין שתי נקודות.
עמירה דותן: האחת, לאותן מסגרות חדשות שזה יכול להיות אמרת, שירות לאומי או מסגרת לימודית, למישהו שהולך למסגרת, לא מי שנעלם מהמסגרת, האם שם אין כתובת?
עמירה דותן: כי לפי דברייך אני מבינה שגם שם אין כתובת.
רחל יחיאלי: פעם ראשונה שבכלל הייתה פניה אלי אם אני רוצה לדבר עם העובדת הסוציאלית הייתה בסביבות דצמבר, אחרי שכבר עזבתי מקום שירות אחד בגלל שהיה לי מאוד קשה להתמודד.
רחל יחיאלי: התחלתי שירות לאומי שבוע אחרי הגירוש.
רחל יחיאלי: הגעתי עם הארגזים של הצבא, מכפר פינס שם היינו המשפחה לדירת שירות.
רחל יחיאלי: ככה התחלתי שירות לאומי, ככה עוד הרבה כמוני התחילו.
עמירה דותן: בשירות הלאומי אין כתובת?
עמירה דותן: כי אני מכירה את הצבא, אני לא מכירה את השירות הלאומי.
רחל יחיאלי: שום דבר לא היה ברור, עשיתי מאמץ למצוא את הכתובת אבל לקח זמן, וגם אז, זה לא עובדות סוציאליות שהוכשרו לטפל במקרים כמונו.
רחל יחיאלי: וגם לאו דווקא מבחינת השירות הלאומי עצמו, מקום העבודה שלי איפה שאני עושה שירות לאומי, אמרו לי: יופי, אני ממש מצטער שהיום יש לוויות ל-15 אנשים חברים שלך, אבל יש לך שעות עבודה שאת צריכה למלא.
רחל יחיאלי: קצת רגישות, באמת.
עמירה דותן: זאת נקודה אחת רחלי, נקודה שנייה שאת אומרת זה כל נושא הסטיגמה שהוא באמת מפריע לי כל הזמן כי אני יודעת כמה קשה לאנשים נורמלים שגדלו במקום, כמו שאת אומרת, גן עדן, בחיים לגמרי נורמלים ופתאום ללכת לפסיכולוג או פתאום ללכת לעובד סוציאלי, אתם מדברים על זה באיזשהו מקום?
רחל יחיאלי: כן, אנחנו מדברים על זה.
רחל יחיאלי: לאט, לאט הסטיגמות משתנות.
רחל יחיאלי: אני יכולה להגיד שיש לי המון חברים שהם גם נפגעי טרור שכולם יודעים שיום אחרי פיגוע מגיעה עובדת סוציאלית ולא יוצאת שבוע וכל הזמן שואלת, איך את מרגישה ואיך את חשה וכל הדברים האלה שבאמת לא יכולנו לסבול את זה.
רחל יחיאלי: אבל גם אנחנו וגם הצעירים יותר הבינו שאין מה לעשות, השירות הפסיכולוגי יכול לעזור וזה שאני הולך לפסיכולוג או לפסיכיאטר לא אומר שאני פסיכית.
רחל יחיאלי: זה אומר שאני מודע לבעיה שלי ואני יכול לבוא ולהתגבר עליה אבל גם זה עניין של תהליך.
רחל יחיאלי: אותה אחת שחתכה לעצמה את הידיים, חודשיים שלמים ניסינו לשכנע אותה לבוא ולטפל.
רחל יחיאלי: ואני נמצאת במצב לא נעים, מצד אחד אני רוצה לדווח עליה ומצד שני היא חברה שלי, אם אני מדווחת עליה מאחורי הגב אני מאבדת את האמון שלה.
רחל יחיאלי: ברוך השם היא נכנסה לטיפול, אבל היא נכנסה לטיפול שלא התאים לה, אז עכשיו צריך ללכת ולחפש טיפול אחר שיתאים.
רחל יחיאלי: ואיך היא תמצא טיפול שמתאים אחרי שלא מספיק שהיא הגיעה לשלב שהיא מוכנה לקבל טיפול, היא נפגעה מאוד מהטיפול, אז עכשיו להתחיל טיפול חדש?
רחל יחיאלי: אומנם סך הכל החומות לאט לאט מכל הסטיגמות האלה על הפסיכולוגים נשברות אבל גם זה עניין של תהליך, גם זה לוקח זמן.
רחל יחיאלי: בינתיים אין לנו זמן, אני רואה חברים מתפרקים לי מול העיניים.
רחל יחיאלי: לא מסוגלים לבוא ולאסוף את עצמם.
רחל יחיאלי: אנחנו כבר כמעט שנה אחר כך.
אורי אריאל: אני מתקשה לדבר אחרי הדברים.
אורי אריאל: מה אפשר להוסיף עכשיו?
אורי אריאל: היינו בבוקר בוועדת כספים, המדינה הסבירה למה ילדים בני שלוש ומטה לא צריכים לקבל שום דבר.
אורי אריאל: הם אולי נפגעו יותר מכולם.
אורי אריאל: יושב היועץ המשפטי של מנהלת סל"ע ומסביר בתוקף למה אי אפשר.
אורי אריאל: אין אף אחד בכל החדר, לא משנה ג'ומס, ימין שמאל שחושב שלא צריך פעם אחת, כולם מסכימים שצריך וכולם אומרים גם איך לעשות.
אורי אריאל: לא רק בסדר צריך, אבל אנחנו לא יודעים איך לעשות את זה, קורה לפעמים.
אורי אריאל: אבל האיש ממנהלת סל"ע מתעקש שזה לא יינתן.
אורי אריאל: כדי להבין על מה מדובר, מדובר על סדר גודל שבין 4 ל 5 מיליון שקל.
אורי אריאל: זאת אומרת, יש 10 מיליארד, מדברים על ההתנתקות ועל כל מה שקשור.
אורי אריאל: ואז יש סעיף של 4 מיליון שקל לילדים הכי קטנים שצריכים טיפול, שצריכים סיוע.
אורי אריאל: שהמשפחה צריכה משהו.
אורי אריאל: תראו, אני לא יודע שוב איך לומר את זה בצורה שלא תפגע, אין לי עניין לפגוע באף אחד.
אורי אריאל: לסדום דמינו?
אורי אריאל: מה רחלי לא בסדר?
אורי אריאל: היא פשעה?
אורי אריאל: היא חטאה למישהו?
אורי אריאל: היא הכעיסה מישהו?
אורי אריאל: מה היא לא בסדר?
עמירה דותן: היא מקסימה, לא שהיא לא בסדר.
אורי אריאל: אני לא יודע איך להגיד את זה יותר.
אורי אריאל: סל"ע זה ראשי תיבות, כך לימדו אותי, סיוע למפוני גוש קטיף וצפון השומרון.
אורי אריאל: למה אתם לא דופקים על השולחן?
אורי אריאל: למה אתם לא אומרים זה לא בסדר?
אורי אריאל: בסדר, אתם לא יכולים, אבל אתם לא אמורים להביא את הכסף מהבית לטפל בעובדות הסוציאליות שאין להם תקן.
אורי אריאל: אין שר עבודה ורווחה, למה?
אורי אריאל: קואליציה, מה זה משנה, אין.
אורי אריאל: למה אתם לא זועקים?
אורי אריאל: למה אתם לא מרימים את קולכם?
אורי אריאל: למה אתם לא משביתים את העבודה של המינהלת אם אין לכם כלים?
אורי אריאל: אל תהיו משת"פים של הממשלה הזאת, לכל הרוחות.
אורי אריאל: למה אתם צריכים לשתף פעולה עם הדבר הזה?
אורי אריאל: אני שומע את המנכ"ל היוצא מסביר, הכל בסדר.
אורי אריאל: בכלל, נופת צופים, הנה פלמחים מסתדרים.
אורי אריאל: לא עובר יומיים, אין פלמחים.
אורי אריאל: אומרים, ניצנים מתקדם.
אורי אריאל: בא ראש העיר מהצרי, מסביר, לא מתקדם כלום, אנחנו נתקע את הכל.
אורי אריאל: יש לו סיבות שלו.
אורי אריאל: אני לא דן אותו על זה בכלל.
אורי אריאל: תפסיקו במנהלת להיות משת"פים של הממשלה.
אורי אריאל: תהיו אתם עצמכם, הורים לילדים, אתם יודעים מה זה להיות הורים לילדים.
אורי אריאל: תזעקו, כן, גם כשאתם עובדי ממשלה מותר לכם לזעוק.
אורי אריאל: תקשי"ר, מה תקשי"ר, אני לא יודע.
אורי אריאל: יש פה אלפי אנשים שכל יום מוכים מחדש.
אורי אריאל: קמים לערפל, לא יודעים מה עתידם, איפה בית הקבע שלהם?
אורי אריאל: חבל לדבר על זה בכלל.
אורי אריאל: מי יודע?
אורי אריאל: אין עוד קהילה אחת שיודעת לאן היא הולכת בכלל.
אורי אריאל: ואני מדבר על אלה ששיתפו פעולה איתכם ועם הממשלה.
אורי אריאל: בסדר יש טענה, כפר דרום הוא לא שיתף פעולה, כן, אז מה?
אורי אריאל: אז מגיע להם עונש, נניח, בסדר.
אורי אריאל: אתם לא יכולים להגיד את זה על תושבי ניסנית שהלכו לגולף באשקלון.
אורי אריאל: ואנשי מבקיעים שהיינו אצלם ביום חמישי וראינו אותם בחרפתם.
אורי אריאל: פאת שדה ורפיח גם, הלכו איתכם יד ביד, לאן הבאתם אותם?
אורי אריאל: אני רוצה רק לבקש מכם דבר אחד, תהיו קצת יותר השופר שלהם, קצת פחות של הממשלה.
אורי אריאל: קצת פחות, בסדר?
אורי אריאל: אל תתפטרו, זה עבודה, לא יודע מה כל אחד ושיקוליו.
אורי אריאל: תצאו החוצה.
אורי אריאל: תצאו מהארון, אל תיתנו לאנשים האלה להירמס לגמרי, בסדר?
אורי אריאל: אני מצטער שאני צריך לעזוב, יש לי ישיבה אחרת.
עמירה דותן: אנחנו יודעים שאתה עוזב פיזית, לא עוזב נפשית.
עמירה דותן: שרי, תציגי את המצגת שלך בבקשה.
שרי סובוביץ: אני עובדת מספט
שרי סובוביץ: מבר עם האוכלוסייה של אנשי גוש קטיף, בהתחלה בחפץ חיים ואחר כך ביד בנימין.
שרי סובוביץ: פגשתי חיילים תושבי גוש קטיף בתום חופשת ההתנתקות שהם קיבלו בטרם שובם לצבא.
שרי סובוביץ: זו הייתה פגישה לגמרי לא פשוטה.
שרי סובוביץ: ילדים, נוער מבוגרים, צוותים חינוכיים, יש בית ספר קולט שהיה צריך לשמור על האיזון שלו.
שרי סובוביץ: הוא קלט בבת אחת קרוב למאה ילדים.
שרי סובוביץ: הוא שם על האג'נדה שלו באופן מאוד מרכזי את הקליטה מצד אחד.
שרי סובוביץ: מצד שני זה הזיז את כל האג'נדה שלו הצידה והיה צריך להדריך גם את הצוות החינוכי, צוות של קופת חולים, דיברו כאן על קשיים רפואיים, שהיה צריך להבין מול מה הוא עומד כי כשגני טל למשל ציינו 30 יום לעקירה הגיעו אנשים עם תעוקת לב לקופת חולים והיה צריך שיבינו איך לתשאל אותם.
שרי סובוביץ: האמת שהיום כבר ההיקף הרבה יותר גדול ממה שאתם רואים במצגת.
שרי סובוביץ: הקשיים שהאוכלוסייה מתמודדת איתם זה שבירת רציפויות למעשה מכל סוג שניתן לחשוב עליו.
שרי סובוביץ: אם זה עבודה, בית, קהילה, בית ספר.
שרי סובוביץ: אפילו המבנה השכונתי ביישובים ששמרו על המבנה הקהילתי שלהם, לא נשמר משיקולי אכלוס של הקרווילות.
שרי סובוביץ: חוסר ודאות ובלבול, תחושות של אובדן ואבל ופוסט טראומה שנגרם לא רק מהתקופה של הפצמ"רים אלא גם מההתרחשויות בקיץ.
שרי סובוביץ: זה בא לידי ביטוי בבלבול וקשיי ריכוז גם אצל מבוגרים, ירידה בזיכרון, הפרעות אכילה, הפרעות שינה.
שרי סובוביץ: עליה בשימוש בתרופות פסיכיאטריות, בתרופות כדי להירדם.
שרי סובוביץ: סף תסכול נמוך, פגיעה במערכת החיסונית.
שרי סובוביץ: ראינו אצל ילדים אפילו תופעות חיצוניות של ירידה במערכת החיסונית, פצעים.
שרי סובוביץ: אובדן סמכות הורית ופגיעה בדימוי העצמי.
שרי סובוביץ: חלק מזה זה גם בגלל אובדן מקום העבודה.
שרי סובוביץ: אצל הילדים בנוסף לכל יש גם הרטבה, חרדה, וירידה גורפת בלימודים כולל אצל ילדים מחוננים.
שרי סובוביץ: הנוער זה סיפור בפני עצמו שגם במצב תקין, נורמלי, נוער זה נושא מורכב, על אחת כמה וכמה כרגע.
שרי סובוביץ: בנוסף לאפיונים של המבוגרים, אנחנו רואים גם סערת רגשות של כאב ונבגדות ותחושה של זעם והשפלה.
שרי סובוביץ: געגועים עזים הביתה ששמענו עליהם קודם.
שרי סובוביץ: הם לא מוצאים לעצמם מקום, אין לאן ללכת, אין פינה לעצמי, אין איפה להיות.
שרי סובוביץ: בלבול בין ממשלה למדינה, חברה, צבא, שב"כ, משטרה.
שרי סובוביץ: היחס לכל המוסדות הללו.
שרי סובוביץ: הלכה מול צבא, נאמנויות, אמונות וערכים, היחס להורים, למורים ולרבנים בכלל לא מובן מאליו כבר.
שרי סובוביץ: גם נושא של נאמנויות, למשל נערה שלא מסוגלת להיכנס לתחנה מרכזית כי היא נכנסת לרעד כשהיא רואה חיילים, ונסעה לעמונה.
שרי סובוביץ: ושאלתי אותה, למה את נוסעת לעמונה, הרי את יודעת שקשה לך לפגוש חיילים?
שרי סובוביץ: היא אומרת, מה זאת אומרת?
שרי סובוביץ: הם באו לעזור לנו כשאנחנו היינו צריכים, עכשיו אני חייבת לנסוע לעזור להם.
שרי סובוביץ: ושם מול החיילים היא חוותה טראומה על טראומה.
שרי סובוביץ: שבירת נורמות, קושי להשתלב במסגרות.
שרי סובוביץ: יש לי פה מכתב שהגיע אלי על ידי אמא מבוהלת שחשבה שהבת אובדנית, הבת השאירה את המכתב מונח.
שרי סובוביץ: "בעזרתו יתברך, אמא.
שרי סובוביץ: השעה ארבע ורבע בלילה, אני עוד לא ישנה.
שרי סובוביץ: מה אני עושה?
שרי סובוביץ: חושבת ובוכה מול הזיכרונות.
שרי סובוביץ: והדבר היחיד שנשאר לי לעשות זה לבכות.
שרי סובוביץ: אני בטוחה שאני לא היחידה ושיש עוד הרבה.
שרי סובוביץ: בגלל שאני לא ממש עייפה וממש לא בכיוון של להירדם, החלטתי לכתוב על ההרגשה הכללית ולנפץ לכם את המחשבה שנראה לכם שאני לומדת.
שרי סובוביץ: לא אמא, אני לא לומדת.