GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עמינדב דרורי: אם אתם לא מסוגלים תשלמו לחברת הגז.
עמינדב דרורי: גם זו היתה מלחמה.
עמינדב דרורי: יש לי 3 ילדים, אחת היא הבכורה של היישוב כדים, ושניים הגיעו לשא-נור, הילד בהיותו בן 7 והילדה בת 4.
עמינדב דרורי: בתחילה אמרו שהקטנה לא תקבל כסף.
עמינדב דרורי: בסוף בג"ץ קבע שכן.
עמינדב דרורי: כולם קיבלו את הכסף, רק הבן שלי קיבל הודעה: אתה לא תקבל את הכסף.
עמינדב דרורי: שאלנו את הוועדה למה.
עמינדב דרורי: אמרו: לא מאמינים שבגיל הזה הוא חי עדיין עם ההורים.
עמינדב דרורי: אבל הבאנו את כל האישורים.
עמינדב דרורי: אמרו: הרישום במשרד הפנים זה לא אישור, וגם הרישום בפנקס הבוחרים לא אישור.
עמינדב דרורי: לא סופרים אותנו.
עמינדב דרורי: לא קיבלו את הרשום בתעודת הזהות.
עמינדב דרורי: היינו צריכים לעלות לוועדה בירושלים להוכיח שאנחנו חיים יחד, 5 נפשות ב-60 מטר מרובע, כשהקטנה בת 22.
אריה אלדד: הטענות על הצורך להוכיח איפה מרכז החיים חוזרות כל אימת שאנחנו נפגשים.
אריה אלדד: אולי צריך לעשות סדר מערכתי.
אריה אלדד: נתקלנו בתלונות של אישה שעזבה את הבית כי היתה אישה מוכה ואמרו לה: מרכז החיים שלך במעון לנשים מוכות.
עמינדב דרורי: אני מדבר על דברים עכשוויים ועתידיים.
עמינדב דרורי: עוד לא הגענו הביתה וכבר הוועדה אישרה.
עמינדב דרורי: למה לעשות את זה?
עמינדב דרורי: גם את טיפת הנשימה שעוד נשארה באפנו רוצים להוציא?
עמירה דותן: אתה אומר שאתה מבין שהדברים צריכים להיות מסודרים, על פי חוק ועל-פי החלטות ועדות, אבל הרגשתך שבכל דבר מתישים אתכם, מריצים ומבקשים אישורים "מצחיקים".
עמירה דותן: לאור העובדה שפונית מבית, לפחות היחס הבסיסי אמור להיות לא לטרטר אותך.
עמירה דותן: אתה אומר שמטרטרים אותך ואת הקהילה, עושים כל מיני פעולות במקום לחבק אותך במקום החדש ולהגיד: זה הבית, תשב, תרגיש טוב ותקדם את החיים שלך.
עמירה דותן: אתה לא טוען נגד הוועדות, אלא נגד הדרך או הפרוצדורה או ההתשה או הטרטור באופן שמתייחסים אליך.
עמינדב דרורי: בתפקידי אני מופיע בבתי-משפט ועד היום אף שופט או עורך-דין לא ערער על מה שאמרתי.
עמינדב דרורי: אבל המדינה הפכה אותי לשקרן, טוענת שלא יתכן שהילד גר אתי בבית.
עמינדב דרורי: הראשונים שהתייחסו אלי כשקרן זה נציגי המדינה.
יפים ויינטראוב: כאשר אני מסתכל אל שנת 90, כאשר עלינו לארץ, אני חושב שעשינו טעות גדולה שבכלל עשינו צעד כזה.
יפים ויינטראוב: עלינו לכאן וחיינו 7 שנים בקריית שמונה ושם עברנו הפגזות קטיושות.
יפים ויינטראוב: סיימנו את התקופה בקריית שמונה כאשר הצבא יצא מלבנון ואז עברנו לגנים בהשתתפות המדינה.
יפים ויינטראוב: לא תפסנו שם מקום, אלא רכשנו את הבית מהמדינה, בסיוע המדינה.
יפים ויינטראוב: לצערנו שכלנו שם את בתנו, שנרצחה ב-ז' בתמוז (3 ביולי) לפני 5 שנים.
יפים ויינטראוב: לא רק קיבלנו את הצער הגדול הזה מהפלסטינים, עכשיו אנחנו גם נפגעים מנציגי משרד ראש הממשלה, מנציגי המדינה.
יפים ויינטראוב: קודם כול אני רוצה לומר כמה מילים על הפינוי עצמו.
יפים ויינטראוב: יצאנו ביום האחרון לפי החוק, ב-15 באוגוסט, בלחץ של הערבים.
יפים ויינטראוב: למה?
יפים ויינטראוב: כי הסבלים שהוציאו את הדברים שלנו, שזרקו אותם מהבית למכולה, היו ערבים.
יפים ויינטראוב: מינהלת סל"ע לא התייחסה לצער שלנו והביאה דווקא ערבים שפינו אותנו מהבית, גירשו אותנו מהבית.
יפים ויינטראוב: נפגענו מכך מאוד ואינני יודע מתי יעבור הכאב הזה.
יפים ויינטראוב: כאשר עזבנו את ביתנו בגנים התחלקנו לשתי משפחות, כי יש לנו עוד בת קטנה שהיום היא בת 24 וביום הפינוי היתה בת 23 ובקרווילה שקיבלנו צפוף ואין לה מקום.
יפים ויינטראוב: היא התחתנה ולא מקבלת עזרה מהמדינה לשכירות.
יפים ויינטראוב: אנחנו עוזרים לה כמידת יכולתנו וחיים רחוק ממנה – אנחנו ביד חנה והיא בפתח-תקווה – בניגוד לרצוננו, כי אשתי כל הזמן צריכה עזרה.
יפים ויינטראוב: היא נכה, ולפני שבוע וחצי היתה מאושפזת עם התקף לב בבית-חולים.
יפים ויינטראוב: החיים שלנו לא קלים וכל הזמן נציגי המדינה מוסיפים לנו עוד קשיים.
יפים ויינטראוב: המדינה פשוט לא יודעת שיש לה נציגים כאלה.
יפים ויינטראוב: אני יכול להגיד, כפי שאמר קודמי החבר המכובד שלנו עמינדב דרורי, שהמדינה – ואני מתכוון לאנשים שמייצגים את המדינה בתפקידם – "עבדה" עלינו בכל הדברים.
יפים ויינטראוב: קודם כל אמרו לנו: אם אתם רוצים לעבור ליישוב יד חנה עם קהילת חומש אתם חייבים לשכור את עורך-הדין שמלווה את אגודת חומש.
יפים ויינטראוב: אם לא תיקחו אותו תקבלו תנאים פחותים משל אגודת חומש – תקבלו חצי מגודל הקרקע, לא תקבלו דברים נוספים שמגיעים לאגודה.
יפים ויינטראוב: אם תשכרו את עורך-הדין ותשלמו לו תיכנסו לאגודת חומש כמו אנשי חומש.
: מי אמר לכם את זה?
יפים ויינטראוב: נציג מינהלת סל"ע, מר עמוס צוק.
יפים ויינטראוב: עשינו הסכם עם עורך-הדין, שילמנו לו עבור החוזים ועברנו ליד חנה.
יפים ויינטראוב: אין לי שום דבר רע להגיד על קהילת חומש או קהילת הקיבוץ יד חנה.
יפים ויינטראוב: חלק מהאנשים הכרתי עוד לפני הפינוי, חלק הכרתי עכשיו – אנשים טובים, לא יכול להגיד מילה רעה.
יפים ויינטראוב: אבל אני חייב לומר שאנחנו מרגישים היום כאנשים מיותרים במדינה, כאילו רוצים להפוך אותנו ממפונים לפליטים, או שרוצים להפוך אותנו לקורבן.
יפים ויינטראוב: אני לא יודע מה רוצים.
יפים ויינטראוב: כפי שאמרו הדוברים לפני, הקרווילות לא מוכנות לקבל אנשים, אי אפשר לחיות בהן.
יפים ויינטראוב: הקרווילות "רוקדות" באופן קבוע, בלילה מתחילות לעשות רעשים, לא עשו שום תיקונים לליקויים במבנים, יש סדקים בקירות, כל דבר חודר לשם.
יפים ויינטראוב: אנחנו מחויבים כל הזמן להדליק את המזגן, וזה יקר.
יפים ויינטראוב: כאשר המזגן פתוח במשך חצי יום אנחנו נדרשים להוציא מכיסנו 640-700 שקל בחודש ולשלם לחברת חשמל.
יפים ויינטראוב: אנחנו פשוט משתמשים בכספי הפיצויים.
יפים ויינטראוב: מינהלת סל"ע העבירה לנו את תשלום הפיצוי הכמעט אחרון ב-6 ביוני, אך עדיין חלק קטן מהפיצוי טרם שולם למשפחתי.
יפים ויינטראוב: אני חי כאן די הרבה שנים, 16 שנים, ויודע שאם מישהו גובה כסף תמורתו חייב לתת אישור, קבלה.
יפים ויינטראוב: אני לא מבין, על אף שמינהלת סל"ע קיזזה מאתנו כסף לא קיבלנו אישור לכסף הזה.
יפים ויינטראוב: לא קיבלנו אישור לקרקע ששילמנו עליה, ויש לי הוכחה ממינהלת סל"ע שקיזזו את הכסף הזה, אך לא קיבלנו אישור.
יפים ויינטראוב: לא קיבלנו הסכם העתקה, לפיו נוכל להוכיח לכל אחד שאנו בעלי הקרקע הזאת.
יפים ויינטראוב: אנחנו לא מכירים – כי אין לנו הסכם העתקה – מה התנאים שלנו במקום הזה, מה אנחנו מתחייבים למדינה ומה המדינה חייבת לנו.
יפים ויינטראוב: לפני שעברנו ליד חנה, על אף שחזרתי וביקשתי לקבל את הסכם ההעתקה לידיי, אמרו לי שאם עכשיו יחלקו את הסכמי ההעתקה הכול עלול להתפוצץ.
יפים ויינטראוב: משהו כאן לא תקין, ואם זה לא תקין – אני לא משחק.
יפים ויינטראוב: כל החיים שלי, אני בן 56, חייתי ביושר ושמרתי חוק.
יפים ויינטראוב: אם יש משהו טיפה לא חוקי אני לא רוצה להשתתף בזה.
יפים ויינטראוב: אני רוצה שמישהו יבדוק את ההסכם ויחליט – אם תקין, תיתנו לי אישור; אם לא תקין, תגידו לי ותמצאו פתרון.
יפים ויינטראוב: כשפניתי למינהלת סל"ע, לנציגים שמייצגים את המינהלת, כמו גברת איריס אפרת, לא קיבלתי התייחסות.
יפים ויינטראוב: על מכתבים ששלחתי לה לא ענתה בכלל, לא בכתב ולא בעל-פה.
יפים ויינטראוב: בשנה שעברה ב-19 בספטמבר אחרי שיצאנו מגנים ישנו בחוף הירוק.
יפים ויינטראוב: למחרת היינו חייבים לעבור ליד חנה.
יפים ויינטראוב: פתאום באו אלינו נציגי מינהלת סל"ע ואמרו: אם לא תחתמו על תוספת להסכם ההעתקה, כפי שציין לפניי החבר המכובד יעקב רוזנבלט, לא תעברו.
יפים ויינטראוב: התחילו לשחק אתנו, לומר שההסכם עליו חתמנו לא קיים אם לא נחתום על התוספת להסכם.
יפים ויינטראוב: זה לא יתכן.
יפים ויינטראוב: אם יש הסכם אפשר לשנותו רק במה שמוסכם בין הצדדים.
יפים ויינטראוב: אז חתמנו על התיקון, על אף שהיה בו סעיף אחד הפוגע בנו, סעיף שהתייחס להלוואה עומדת, שכן קיימת בחוק הפינוי-פיצוי.
יפים ויינטראוב: חתמנו, ואחר כך כשהייתי בקשר עם גברת איריס אפרת היא שלחה לי את ההחלטה מיום 27 בספטמבר 2005, החלטת מינהלת סל"ע שאישרה את התוספת הזאת.
יפים ויינטראוב: פתאום בתחילת שנת 2006 חילקו לנו תוספת אחרת, עליה אותו תאריך שהיה קודם.
יפים ויינטראוב: בתוספת החדשה הופיע עוד סעיף הפוגע בנו, הקובע שאם המדינה לא תצליח לבצע מה שהבטיחה בהסכם לא נוכל לתבוע את המדינה ולא יהיה לנו סעד משפטי מול המדינה.
יפים ויינטראוב: סליחה, איפה זכויות האזרח שלי?
יעקב רוזנבלט: אנחנו מדברים על אותם דברים, הוא רק מדבר מכיוון אחר.
יפים ויינטראוב: אני רוצה להבין – אם אני ומשפחתי כן צריכים את המדינה האם נקבל משהו?
יפים ויינטראוב: אנחנו מחכים כבר זמן רב, 9 חודשים.
יפים ויינטראוב: אם אנחנו לא צריכים את המדינה שיגידו לנו מה עלינו לעשות.
יפים ויינטראוב: אם תהיה חקירה כלשהי אשמח מאוד שהמדינה תחליט לבדוק הכול, כולל הכסף שנעלם.
יפים ויינטראוב: אם תהיה חקירה אסכים להעביר את כל הניירות שיש לי, שיבדקו את כל העניין לעומק.
יפים ויינטראוב: החתן שלנו, הבעל של בתי שנרצחה – בגלל שהיא נרצחה הבחור לא יכול לישון בלילה בבית והבית ריק עם הנכד.
יפים ויינטראוב: הוא היה בא הביתה ולקראת ערב יצא מהיישוב.
יפים ויינטראוב: מינהלת סל"ע אומרת: אם לא ישנת בבית לא תקבל פיצוי ותק או פיצוי קרקע.
יפים ויינטראוב: פרט לפיצוי על הבית לא תקבל שום דבר.
אריה אלדד: עוד אחת מהדוגמאות.
יפים ויינטראוב: יש לו כל המסמכים, יש לו אישור מהיישוב בו היה תושב, יש לו חשבונות מחברת החשמל וחשבונות מים, כל המסמכים הנדרשים על-פי החוק, אבל פשוט הוא לא ישן בבית.
יפים ויינטראוב: רציתי לדעת איפה יש חוק בארץ שיכול להגיד: אם אדם לא ישן בביתו הוא לא תושב המקום.
אריה אלדד: אני מציע שלא תלחץ בנקודה הזאת, כי אם תלחץ יותר מדי – יעשו חוק כזה.
יפים ויינטראוב: כתבתי אליכם מכתב בכוונה אחת בלבד, שתעזרו לנו מהר ככל האפשר.
יפים ויינטראוב: אתם תחליטו באיזו צורה לעזור לנו, אבל צריך לפתור את כל הבעיות.
יוסי דגן: אנחנו בשא-נור דוגמא לקהילה – בשונה מחצי היישוב חומש ומהקהילות בגנים וכדים – שלא רצתה לשתף פעולה עם מינהלת ההתנתקות לפני הגירוש.
יוסי דגן: כפי שאני שומע מהאחים שלנו ביישובים אחרים, רק הרווחנו מזה.
יוסי דגן: ראינו בכך ניסיון להצמיד לנו אקדח לרקה: או שתשתפו פעולה מראש ותכירו מבחינה ציבורית שזה הולך לקרות בוודאות, כאשר כל העסק עדיין היה פתוח פוליטית – היו הפגנות, היו הצבעות בכנסת, היו הצעות אי-אמון, היה דיבורים על משאל עם.
יוסי דגן: ראינו בכך ניסיון סחיטה מצד הממשלה, להצמיד לנו אקדח לרקה ולחייב אותנו לשתף פעולה.
יוסי דגן: זוכרים איך התקשורת עקבה אחרי כל משאית וכל מכולה שיצאה: הנה המתנחלים – פתאום לשם שינוי קראו לנו מתיישבים, לרגע אחד כביכול לא שנאו אותנו – הנה המתיישבים גם מכירים בעובדה.
יוסי דגן: ראינו בזה עניין פוליטי ואמוני וסירבנו לשתף פעולה מראש.
יוסי דגן: ראינו התנהגות לא ראויה בעיקר מצד משרד הביטחון – זה התחיל מצד המינהלת ואחר-כך משרד הביטחון רצה להיכנס לפרונט.
יוסי דגן: היו 11-12 ניסיונות להיכנס בכוח ליישוב שא-נור, תוך הפעלת אלימות.
יוסי דגן: הצבא, המח"ט, הדרג האוגדתי התנגדו לניסיונות הללו והיו אתנו בקשר.
יוסי דגן: אמרו: אנחנו לא מבינים למה הם באים בכלל, הרי יש להם את המודיעין הכי טוב, יודעים בדיוק מי גר היכן, אילו תשתיות יש ואילו תשתיות אין.
יוסי דגן: היה להם כל המידע.
יוסי דגן: היה להם חשוב לבוא עם תקשורת, לנסות כל פעם בכוח לפרוץ את השער, שהשוטרים יכו אנשים, יעצרו אנשים, שנשים יוכו על-ידי שוטרים.
יוסי דגן: ועליכם להבין, אלה אנשים שמגינים על חייהם, על הבית שלהם.
יוסי דגן: בשא-נור עלינו על מטענים, חברים נרצחו, החזקנו את היישוב ממש בכוח, ובסוף היו צריכים לראות את האלימות הזאת מצד המשטרה.
יוסי דגן: זה תוזמן תקשורתית.
עמירה דותן: אני מבקשת ממך לקצר.
עמירה דותן: עולים על השולחן המון נושאים שחובה עלינו לפתור.
עמירה דותן: אולי נמצא זמן אחר לשוחח, נשמח לארח אותך באופן אישי, אבל אני מציעה שתדלג למה שקורה היום.
יוסי דגן: אני מעלה את הדברים האלה מכיוון שאני סבור שיש מספר נושאים שצריכים להיחקר.
יוסי דגן: ההתנהלות של עובדי הציבור, לטעמי לפחות, לא היתה תקינה.
יוסי דגן: אנסה לקצר, אבל אני רוצה להעלות את כל הנושאים החשובים.
יוסי דגן: יש כאן נציגים גם של הוועדה לענייני ביקורת המדינה וגם של משרד מבקר המדינה.
יוסי דגן: הדברים הללו צריכים להיחקר כי הם לא תקינים, בפרט במצב הנפשי שנמצאנו בו.
יוסי דגן: דיברו כאן על גניבת הגז.
יוסי דגן: לכל האנשים בשא-נור נעלמו בלוני הגז.
יוסי דגן: בדקנו והסתבר שעל-פי ההסכם שהמדינה עשתה עם "סופרגז" היא רשאית לגנוב את בלוני הגז.
יוסי דגן: על הבתים שלנו בשא-נור הציבו באופן מסודר את "צוות יוסי", שהוריד לי את בלוני הגז.
יוסי דגן: היינו בקשר עם המינהלת.
יוסי דגן: ענו לנו שנקבל את הבלונים בהמשך.
יוסי דגן: מאז חלפו 10 חודשים ואנחנו עדיין מחכים לקבל כסף עבור בלוני הגז.
יוסי דגן: אחרי 10 חודשים כאשר נכנסו לאתר הביניים זכינו לפתוח את הארגזים.
יוסי דגן: את הגז אנחנו כמובן משלמים בעצמנו, כאשר יש הבטחה בעל-פה שבודקים ואולי יחזירו לנו כסף על הגז.
יוסי דגן: דיברו כבר על ביזה ועל הקבלנים הערבים של משרד הביטחון.
יוסי דגן: הקבלנים עשו ביזה מטורפת של חלונות, דלתות וציוד מבתים.
יוסי דגן: האשקובית שהייתי בה הוזזה, באמצע הסלון היו דברים פתוחים וצואה.
יוסי דגן: אנשים נהגו בוונדליזם כלפי הרכוש שלנו.
יוסי דגן: לחלק מהאנשים נעלם ציוד, למישהו נגנבה טלוויזיה.
יוסי דגן: אם יושבים פה נציגי מבקר המדינה – יש שמועות רבות על קבלנים שהיה להם עניין פוליטי.
יוסי דגן: כמה חודשים לאחר הגירוש ישבתי עם אדם שהוא חבר מרכז ליכוד שאמר לי: המנוף שהוריד אתכם מהגג שייך לחבר מרכז הליכוד מחיפה.
יוסי דגן: אם תרצו אתן לכם פרטים אחר-כך.
יוסי דגן: יש המון-המון שמועות.
יוסי דגן: ברור חד-משמעית שהיתה ביזה.
יוסי דגן: לאחר הגירוש לקחו אותנו באוטובוסים לכפר הרא"ה, לנקודת האיסוף של המגורשים משא-נור.
יוסי דגן: חלילה לא זרקו אותנו מהאוטובוסים בכפר הרא"ה, אלא בצומת הראשית, 40-50 דקות הליכה בחום, כאשר אנו כבר יבשים לגמרי מהדמעות, מהבכי, כבר לא יכולים לתפקד.
יוסי דגן: משם לקחו אותנו לאולפנא בבית אל.
יוסי דגן: אף אחד מהמדינה, מהרשויות הממלכתיות, לא פנה לראות שאנחנו חיים.
יוסי דגן: עברו 8 ימים, התקשרה אחת הנשים למינהלת ההתנתקות ואמרה: אתם בכלל לא יודעים שאנחנו חיים, לא דיברו עם אף אחד.
יוסי דגן: איך זה יתכן?
יוסי דגן: אמרו לה: אתם במלון בנתניה, בחוף הירוק, אנחנו בקשר עם הנציגים שלכם.
יוסי דגן: היישוב כולו מאל"ף ועד ת"ו היה בבית אל, פלוס חלק מהאמנים – יוליה ואחרים, והם "יודעים" שאנחנו במלון בנתניה.
יוסי דגן: היחידים שעזרו היו אנשים "כתומים", אלה שחסמו כבישים.
יוסי דגן: לפני ההתנתקות היו הפגנות: "אחינו, תחזרו אלינו הביתה", אך אף אחד לא בא אלינו.
יוסי דגן: זה לא המקום לבדוק למה אלה שהפגינו נגדנו לא באו.
יוסי דגן: מעולם לא קיבלנו טלפון, אמירה, חיבוק, שום דבר מהגורם שגירש אותי מביתי, בוודאי לא בתקופה הראשונה.
יוסי דגן: קיבלנו תמיכה רק מהשותפים הפוליטיים האידיאולוגיים שלנו.
יוסי דגן: היינו 10 ימים בבית אל ואז עברנו לבית-ספר שדה בשבי שומרון.
יוסי דגן: למרות הבטחות ברורות ומפורשות לתקציב עבור האירוח שלנו – ומדובר במשפחות ש"התלבשו" על המבנים, שצריכים תיקון – לא התקבל ולו שקל אחד במדרשה.
יוסי דגן: היינו בשבי שומרון משפחות מחומש ושא-נור אך בית-ספר השדה לא קיבל ולו שקל עבור האירוח שלנו.
יוסי דגן: הכול נעשה בצורה עצמאית רק משום שלא הלכנו בדיוק לפי המתווה, על-פיו ישימו אותך יומיים במלון אחד ואחר-כך יזרקו אותך ביד חנה.
יוסי דגן: אני לא רוצה לעבור ליד חנה, אנחנו רוצים להתיישב במקום אחר.
יוסי דגן: אין דיון, אין דיבור.
יוסי דגן: מר יונתן בשיא נתן הבטחה מפורשת שיממנו את האירוח שלנו, הדבר לא קוים.
יוסי דגן: זה כואב לי משום שהאדם שאירח אותי, פתח את הלב ודאג שבימים הקשים ביותר יהיה לי איפה להיות לא קיבל כלום, ומגיע לי אותו הדבר כמו לאחרים.
יוסי דגן: עם כל הכבוד, אני לא חייב ללכת לאן שאומרים לי.
יוסי דגן: לגבי סיוע נפשי – לאנשים יש סיוטים בלילות בעקבות המחזה של הורדת האנשים מהגג בשא-נור.
יוסי דגן: אני אישית מתעורר עם סיוטים בלילות.
יוסי דגן: הייתי צריך לעמוד על גג המצודה ולחזק אנשים בישוב כאשר עולמם קרס.
יוסי דגן: כולנו לא נשכח לעולם את המראה הזה, כשראינו איך גוררים את חברינו, חלקם נפגעי טרור, ועל ההר ליד הולכים 150 ערבים עם דגלי אש"ף ודגלי חיזבאללה, שרים ורוקדים.
יוסי דגן: לא קיבלנו שום טיפול.
יוסי דגן: קיבלנו רק סדנה כלשהי דווקא ממחלקת הרווחה במועצה האזורית שומרון.
יוסי דגן: בסדנה הזאת יכולנו לדבר, להיפתח, לבכות.
יוסי דגן: אני אישית לא מצליח לבכות עד היום, אבל לפחות לפתוח את הרגשות.
יוסי דגן: שבועיים-שלושה אחרי ההתנתקות היתה בשבי שומרון מסיבה של חיילים, של גדוד חרוב שמאומץ על ידי שבי שומרון.
יוסי דגן: ילדים משא-נור שראו חיילים רצו הביתה ואחר-כך חלקם הרטיבו בלילה.
יוסי דגן: אף אחד מהנציגות הממלכתית לא התקשר אלינו בטלפון לשאול במה יכולים לעזור, האם אפשר לטפל.
יוסי דגן: יום אחד התקשרו אליי ממינהלת סל"ע לשאול האם אני עובד או לא, 8 חודשים אחרי הגירוש.
יוסי דגן: פרט לכך מעולם לא קיבלנו עזרה.
יוסי דגן: עכשיו אנחנו בפתרון זמני.
יוסי דגן: אחרי 10 חודשים סוף-סוף יכולנו לפתוח ארגזים ולראות מה הנזק – מה בזזו, מה נשאר.
יוסי דגן: אגב, בהערה מוסגרת, היות ולא עבדנו עם המינהלת, מכיוון שהמשפחות יכלו להגיע ביום שלפני העזיבה ולארוז הנזקים היו קטנים.
יוסי דגן: אני מבין שאלה שעבדו עם המינהלת, בעקבות הטיפול "המצוין" שקיבלו מקבלני המשנה מכשירי החשמל נהרסו מהשמש.
יוסי דגן: אצלנו לפחות מכשירי החשמל נשארו.
יוסי דגן: עכשיו אחרי 10 חודשים אנחנו בשכונת קרוונים זמנית בשבי שומרון.
יוסי דגן: מי שדחף את העסק כל הזמן היו המוסדות המיישבים – אמנה, החטיבה להתיישבות, המועצה.
יוסי דגן: בסוף היה סיוע ממשלתי קטן למבנים וכדומה, אבל עברו כבר 10 חודשים ואנחנו כבר חודש במבנים הזמניים – אין שום תשתית, אנחנו הולכים על חול בדרך הביתה, אין מדרכות, אין כבישים.
יוסי דגן: אנחנו רואים את החורף מתקרב – אין שום דבר, ודווקא בפרויקט הזה יש שיתוף פעולה מלא בין המוסדות המיישבים ובין המוסדות הממלכתיים.
יוסי דגן: אנחנו כבר רואים איך נתבוסס בבוץ, ומדובר בנשים בהריון, במשפחות עם ילדים קטנים – שום תנאים בטיחותיים, שום תנאים אחרים, שלא נדבר על משחקייה.
יוסי דגן: אנחנו והמועצה הצלחנו להשיג משחקייה מאולתרת וביקשנו שישלימו אותה, שתהיה משחקייה נורמלית לילדים שאין להם כל-כך מה לעשות, אבל עד היום לא קיבלנו.
יוסי דגן: שלא לדבר על דברים גדולים יותר, כמו דיור הקבע, שאף אחד לא מדבר אתנו עליו.
יוסי דגן: ואפילו בביקורת הביניים, אחרי 10 חודשים שהיינו זרוקים במדרשה ולא שילמו לה, גם עכשיו אנחנו עדיין לא רואים שום דבר מתקדם.
יוסי דגן: יש נושא נוסף שכדאי שמבקר המדינה וחברי הכנסת הנכבדים, שפרט לחבר הכנסת אריה אלדד לא היו באותו פורום, ישמעו.
יוסי דגן: אחרי שהצביעו על חוק פינוי-פיצוי ועל חוקי הגירוש הואילו מספר חברי כנסת להגיע סוף-סוף לשמוע אותנו.
יוסי דגן: אפילו אלוהים כשרצה לבלבל את העולם בדור הפְּלַגָה ירד למטה, אבל הם לא ירדו.
יוסי דגן: אנשים שלנו הסתובבו בבניין הכנסת ודיברו עם חברי כנסת שהתווכחו אתנו ובכלל לא ידעו שמגרשים יהודים גם בצפון השומרון.
יוסי דגן: הם היו בטוחים שמגרשים רק בעזה.
יוסי דגן: שר בכיר מאוד שנפגש עם מישהו שהבן שלו גורש מחומש אמר: בכלל לא מגרשים מצפון השומרון, על מה אתה מדבר?
יוסי דגן: אמר האיש: הרי הבן שלי גורש מחומש, ואז אמר השר: אולי בעצם לא היה צריך לעשות את זה.
יוסי דגן: יושבת כאן לימור הר-מלך והיא תוכל לספר.
יוסי דגן: הם נפגשו כאן עם שר בכיר מאוד וניסו לשכנעו לעשות משאל עם.
יוסי דגן: ביניהם היתה גם אלמנת טרור.
יוסי דגן: הוא אמר להם: אתם סכין בגב האומה, ואחרי שאמר את הדברים הנחמדים האלה שאלה אותו: לפחות תעשה משאל עם?
יוסי דגן: אמר:
יוסי דגן: אם נעשה משאל עם אתם תנצחו אותנו, אנחנו לא רוצים לעשות משאל עם.
יוסי דגן: אחרי כל הדברים האלה הואילו חברי ועדת החוץ והביטחון להגיע לביקור בחומש.
יוסי דגן: כולנו לבשנו חג, סוף-סוף אנחנו יכולים להגיד מה אנו חושבים.
יוסי דגן: הגיעו האדונים הנכבדים, התיישבו מולנו בחומש, כל אחד הציג עצמו ואמר כמה מילים.
יוסי דגן: ואז קמתי לדבר כראשון הדוברים אך מיד בראשית הדברים חבר הכנסת הנכבד יוסי שריד יצא החוצה לדבר אל התקשורת.
יוסי דגן: תסלחו לי, זה כאב לי מאוד.
יוסי דגן: האדם הגיע אלי, הציג עצמו, וכאשר קמתי לספר לו על היישוב שלי ומה הוא הולך לעקור הוא יוצא החוצה לדבר אל התקשורת.
יוסי דגן: אמרתי: סליחה, לא יתכן שחבר כנסת כזה ייצא החוצה.
יוסי דגן: אז חבר הכנסת טומי לפיד שמע שיוסי שריד רץ לתקשורת, מיד יצא מהר כדי שלא יגנבו לו את התקשורת.
יוסי דגן: הנושא הכי חמור בעיני, שאני דורש שייבדק, ואני מאמין שהפורום המכובד שהתכנס ברצון טוב יוכל לדון בו – בימים שלפני הגירוש הוצפו כלי התקשורת בידיעות על-ידי אלוף הפיקוד, המשטרה, מפכ"ל המשטרה, הרמטכ"ל וגורמים שונים שאנחנו בשא-נור אוגרים רימונים ונשק.
יוסי דגן: הייתי אז דובר היישוב והיו מתקשרים אלי כל פעם ב-11:30, בסמוך לסגירת העיתונים, לומר שיש מידע קונקרטי על רימוני-יד על הגג, על נשקים.
יוסי דגן: תבינו, בשא-נור מיוזמתנו הורינו לכל התושבים להחזיר את כלי הנשק.
יוסי דגן: חבר הכנסת אריה אלדד היה עֵד לדברים האלה, הוא עבר לגור ביישוב.
יוסי דגן: החזרנו את כל הנשקים ביוזמתנו כי רצינו להגיע בידיים נקיות.
יוסי דגן: כל הזמן ההאשמות שיש להם מידע מודיעיני.
יוסי דגן: פעם הראו לי תצ"א שכביכול רואים בדיוק איפה מונחים הרובים על הגג.
יוסי דגן: מובן שלא היה כלום.
יוסי דגן: הדבר הזה חמור בעיניי משני הכיוונים.
יוסי דגן: אם האמינו בזה, יש פה מחדל מודיעיני פטלי, אולי חסר תקדים, ומישהו צריך לתת הסברים איך יתכן כשל כזה, כי מישהו יכול היה להיהרג בעקבות זה.
יוסי דגן: אני יודע בוודאות שידעו בדיוק מה קרה בשא-נור משום שהיה מודיעין מצוין עלינו, כולל על הוויכוחים הפנימיים במטה שא-נור.
יוסי דגן: פעם התעמתי בתוכנית של רזי ברקאי עם תת-ניצב במשטרה שהודיע שיש לנו כלי נשק ורימונים ואנחנו מתכוונים להשתמש בהם.
יוסי דגן: ביקשתי מההפקה שלאחר השידור יקשרו בינינו כי אני רוצה לשמוע פרטים.
יוסי דגן: אמרתי לו: אנחנו לא מאותו צד של המתרס, אבל זה פיקוח נפש, אני מבקש ממך שתאמר לי אם יש לכם מידע קונקרטי על מישהו או משהו.
יוסי דגן: אמר: אני לא מטפל בזה, אני קצין מטה, אחראי על ההסברה.
עמירה דותן: נעצור כאן.
עמירה דותן: אני מבקשת לתת לאנשים נוספים לדבר.
יוסי דגן: אני מבקש שהוועדה ומבקר המדינה יבחנו את הנושא.
יוסי דגן: אם חס וחלילה מישהו היה זורק משהו מהגג בשא-נור, בקבוק מים או משהו כזה, והיו חושדים שהוא רוצה לירות מי יודע לאן היינו מגיעים.
יפה קוצ'מן: אני מבקשת שיוקצה זמן לכל אחד מן המוזמנים כדי שכולם יוכלו להביע עמדתם.
יפה קוצ'מן: אני עובדת סוציאלית, מטפלת במפונים, וטיפלתי במפונים גם לפני זה.
עמירה דותן: בתחילת הדיון כולם הציגו עצמם.
עמירה דותן: בעוד שבוע נערוך דיון שיעסוק בטיפול הנפשי, העבודה הסוציאלית, ברמה המקצועית והפרטנית.
עמירה דותן: את מוזמנת לכאן בשבוע הבא.
עמירה דותן: בואו ניתן לאנשים שהיו כאן בזמן וביקשו לדבר אפשרות לעשות כן.
אתי רוזנבלט: אני רוצה לנצל את ההזדמנות שנציגי המועצה האזורית עמק חפר נמצאים כאן.
אתי רוזנבלט: חבר הכנסת אריה אלדד דיבר על גזירת הקופונים.
אתי רוזנבלט: אני נזהרת מאוד בדברי, אך מכיוון שהמדינה יודעת שאת הכסף לא מעבירים ישירות למתיישבים אלא דרך גורמים שונים, ומבחינתי המועצה הקולטת היא חלק מהמדינה והיא שמקבלת על עצמה את הקליטה, יש שני נושאים עיקריים בהם לדעתי המועצה חטאה באשר לאיחוד הקהילות.
אתי רוזנבלט: החלק הראשון – מערכת החינוך.
אתי רוזנבלט: הדבר הראשון דרכו אנחנו אמורים לעשות איחוד בין קהילות הוא הילדים.
אתי רוזנבלט: ברגע שילדי היישוב הוותיק יד חנה הולכים לבית ספר X והנקלטים הולכים ל-Y, כאשר הטענה או התואנה שנאמרה בספטמבר כשדיברו על הנושא והתריעו היא שממילא בשלב מסוים יעברו ללמוד באותם בתי-ספר, עלי הטענה לא מקובלת, בלשון המעטה, כי השנה הראשונה – על-פי דעת כל בעל מקצוע – היא הקריטית והקובעת.
אתי רוזנבלט: החלק השני – הטיפול בילדי המפונים, שלא נעשה כראוי.
אתי רוזנבלט: הילדים מסתובבים סתם.
אתי רוזנבלט: נכון שהקצו עובדת סוציאלית קהילתית שסיימה את לימודיה בשנה החולפת וביום רביעי הקרוב אמורה לקבל תעודה, בחורה נחמדה מאוד, ילדה מקסימה, אבל היא לא מנוסה.
אתי רוזנבלט: אנחנו 3 אנשים שדוחפים אותה להגיד מה כן צריך לעשות, אבל אנחנו חשים שהעבודה לא די מקצועית.
אתי רוזנבלט: האמת, אני לא יודעת עד כמה אנשי מקצוע יודעים "לאכול חיה כזאת".
אתי רוזנבלט: החלק השלישי – עבודות הפיתוח ובני ערובה.
אתי רוזנבלט: המועצה האזורית עמק חפר קלטה אותנו בשמחה וששון והעלתה על נס את העובדה שהיא קולטת אותנו.
אתי רוזנבלט: ברגע שהגיע לכדי ביצוע הדברים מתחילים לקרטע – פתאום צריך לקבל אישור ממליאת המועצה ומהחברה המרכזית לפיתוח עמק חפר.
אתי רוזנבלט: משהו לא זז.
אתי רוזנבלט: אמרו: ב-19 בספטמבר תעברו לאתר, מתחייבים שנגמור את עבודות הפיתוח.
יעקב רוזנבלט: התחייבו בלוח זמנים, לגמור את עבודות הפיתוח תוך חודש.
אתי רוזנבלט: כפי שאמר יוסי דגן, יש רק חול וחול, כמו במערכון של הגשש החיוור.
אתי רוזנבלט: אבל זה לא משהו שאירע לפני עשרים שנה, אצלנו אתמול בבוקר היה רק חול וחול.
אתי רוזנבלט: עם כל הכבוד למועצה האזורית עמק חפר על ההילה שלקחה לעצמה כשקלטה אותנו – אני מאמינה שחלק עושים מטוב-לב, אבל כפי שהיינו שבויים לפני ההתנתקות בידי פוליטיקאים – ויסלחו לי כל חברי הכנסת היושבים כאן, אני לא עושה חשבון לאף אחד – ושימשנו חיילים בידיהם לפני ההתנתקות, על אף שעשינו דברים בתום-לב, היום אנחנו משמשים שוב בשר תותחים בידי פוליטיקאים מהצד השני של המתרס, שלקחו אותנו בשביל ההילה והכסף ומשתמשים בנו.
אתי רוזנבלט: אנחנו בני ערובה של המדינה, לא משנה כרגע באיזה צד של המתרס.
אתי רוזנבלט: כדי להסיר ספק אני חייבת להגיד, קהילת חומש היתה נגד ההתנתקות, לפחות מרביתה.
אתי רוזנבלט: החלטנו לעבוד ב-3 ראשים – אחד רץ להתנגד, שני למקסם פיצויים, ושלישי אמר במלוא האחריות: יש לנו עולים חדשים ואנשים מבוגרים באמצע החיים, צריך לדאוג לחלופה.
אתי רוזנבלט: התייחסו אלינו כמו אל בוגדים.
אתי רוזנבלט: זה יצר מצב משבר – התייחסו אלינו כאל בוגדים, איך אנו מעזים להעלות על דל שפתנו לדאוג לקהילה אם יגיע היום, כי אם מצאנו חלופה משמע אנו מסכימים להתנתקות, מה שלא היה נכון.
אתי רוזנבלט: החלק שני הוא התמודדות עם הדברים היום.
אתי רוזנבלט: הקהילה שלנו נמצאת בפוסט טראומה וזה מתחיל להתבטא בהתקפי לב, ילדים שלא ישנים, סרטן שמתחיל לפרוץ.
אתי רוזנבלט: יש התמודדות קשה מאוד באיחוד הקהילות.
אתי רוזנבלט: הולכים לאחד שתי קהילות, אחת מהצפון והשנייה מהדרום.
אתי רוזנבלט: אין שום רקע משותף, לפחות פוליטי, בין יד חנה וחומש, אולם ברמה האנושית, בגובה העיניים לכולם יש אותן האצבעות.
אתי רוזנבלט: צריך לבדוק את הדרך של העברת ההחלטות, של קבלת ההחלטות, וגם איך עובר הכסף – מאיפה עובר הכסף, לצורך מה, לאן מגיע וכמה מגיע בסוף.
קריאה: אם הוא מגיע לייעודו.
עמירה דותן: אני מציעה שנשמע עוד שני דוברים ואז נעבור לשמוע את המינהלת, וכמובן המבקר וחברי הכנסת, אם ירצו לדבר, ואם ייוותר לנו זמן נמשיך את הסבב, אבל כדי שנוכל לשמוע גם את המינהלת וגם שלא נצא בהרגשה ששמענו רק צד אחד, בבקשה.
קריאה: גם למועצה יש מה לומר.
חיים עראג'י: אני גר ביד חנה חומש.
חיים עראג'י: אני רוצה לחדד כמה נושאים.
חיים עראג'י: חוק פינוי-פיצוי נחקק בפברואר 2005, מספר חודשים לפני ההתנתקות.
חיים עראג'י: מי שעמד בנטל פינוי התושבים ופיצוי התושבים זה המינהלת.
חיים עראג'י: בתקופת זמן קצרה מאוד המינהלת היתה לכאורה אמורה לעמוד במרכז תמונת הפינוי והפיצוי, אבל בפועל לא היה כך.
חיים עראג'י: בזמן קצר המינהלת היתה אמורה ללמוד את החוק ולהתמודד עם דברים נוספים.
חיים עראג'י: מזל שיש תקשורת אז הדברים "הטובים" נאמרו בתקשורת.
חיים עראג'י: בתקשורת אנחנו הפכנו לאנשים עשירים, מרוצים, שבעים, שמנים.
חיים עראג'י: בפועל האדם עצמו לא נראה, לא נחשב.
חיים עראג'י: גם הסכם ההעתקה נעשה בחופזה, תוך ניצול המצוקה של אנשים שידעו שאמורים להתפנות בתאריך היעד ואם לא יתפנו יהיו בבעיה רצינית מאוד, כי המחוקק דאג לכך: אם לא תתפנה, תפסיד, יש סנקציות.
חיים עראג'י: לא חשוב כמה שנים גרת באותו יישוב, לא חשוב שנטעת שורשים שם, שהילדים נולדו שם, שאתה מנתק אותם מהחברה.