GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מיכאל לוי: מכיוון שקיבלנו את ההנחיה הזאת, יישמנו אותה.
רן כהן: אדוני יושב ראש הדירקטוריון, אתה צודק שהביצוע של התיקונים חייב להיות על ידי המנכ"ל, הוא המנהל, הוא מוכשר והוא צריך לעשות את הדברים.
מיכאל לוי: אני מדבר על הוועדה.
רן כהן: אבל מי בודק את זה שאכן הביקורת הזאת תוקנה על ידי הגוף המבצע, שהוא המנכ"ל.
מיכאל לוי: אני אסביר.
מיכאל לוי: אנחנו בינתיים, כאמור, הקמנו ועדה.
מיכאל לוי: הקמנו ועדה שעל פי ההנחיות מי שיושב בראשה יהיה המנכ"ל והיא, באופן טבעי, ועדה של ההנהלה.
מיכאל לוי: הוועדה הזאת התבקשה לדווח, בזמן הקצר האפשרי – ונתנו גם "לימיט" של שמונה שבועות – על יישום הממצאים שעליהם אנחנו מדברים.
רן כהן: היא מדווחת למי?
מיכאל לוי: היא מדווחת לדירקטוריון כולו.
מיכאל לוי: אנחנו לא מצאנו לנכון להקים ועדה נוספת של הדירקטוריון.
מיכאל לוי: היא תדווח, באופן מוחלט, לדירקטוריון.
רן כהן: מה שנדמה לי ראוי מאד לבדיקה, זה איך זה שהיה לאל-על יועץ חיצוני שלה, שאל-על שלמה לו כסף, הוא הגיש דוח ומזה שנה שום דבר לא זז עם הדוח הזה?
רן כהן: זה דבר שראוי לבדיקה – איך זה יכול להיות?
מיכאל לוי: למה אתה מתכוון?
רן כהן: נאמר בסעיף 6: "במסמך שהגיש יועץ חיצוני בקשר למערכת מיון המועמדים לקורס טיס, הועלו פגמים בתהליך המיון- - -" – לא פגמים בטייסים, אלא פגמים בתהליך – "עד יולי 2002 לא התקבלה המלצת היועץ לתיקונם, עד אוקטובר 2002 לא התקבלה בחברה החלטה על תיקופה של מערכת המיון של המועמדים לקורס טייסים, אף על פי שחלפה כשנה מאז - - - " אני חושב שראוי, אולי, שניתן הנחייה שגם הדבר הזה ייבדק.
רן כהן: כי חבל.
רן כהן: למה מצד אחד להוציא כסף על ייעוץ ולתת המלצות ומצד שני לא ליישם אותן?
מיכאל לוי: נתייחס לזה.
מיכאל לוי: הייתי רוצה רק אמירה כללית.
מיכאל לוי: אל-על הייתה בכל השנים חברה ממשלתית לכל דבר ועניין.
מיכאל לוי: התחלנו תהליך של הפרטה רק לפני חודשיים, אבל מה שברור לגבי אל-על זה שהיא חברה – להבדיל, אולי, מחברות ממשלתיות אחרות – שנתונה בתחרות מאד מאד קשה.
מיכאל לוי: אני נכנסתי כיושב ראש החברה לפני שנתיים בדיוק.
מיכאל לוי: אני בא מרקע עסקי מלא, לא עשיתי שום דבר אחר כל חיי, אני חייב להגיד שגם המנכ"ל בא מרקע עסקי, מנהל של חברות עסקיות, ואני חושב שאנחנו מנסים בכל הכוח שלנו לעשות הכל כדי שהחברה תתנהל כמו חברה עסקית, כי היא חברה עסקית, הנתונה לתחרות מאד מאד קשה מכל כיוון.
מיכאל לוי: מי שחושב או שטוען שאנחנו במצב של מונופול, לפי דעתי מאוד טועה.
מיכאל לוי: מגיעות לישראל כמאה חברות זרות כל שנה, יש לנו את החברות המפוארות בעולם שנוחתות בבן-גוריון והן אתנו בתחרות.
מיכאל לוי: אני מאמין שרק חברה עסקית שמתנהלת כחברה עסקית – ולא חשוב מי הבעלים, אם הבעלים הם הממשלה או באמצעות הבורסה בעלים פרטיים – יכולה להצליח.
מיכאל לוי: העסקת כוח אדם זה אחד הדברים החשובים ביותר בתחום הניהול – או החשוב ביותר – שחברה עסקית צריכה לדאוג להם, גם במובן של גיוס וגם במובן של קידום עובדים, בקריטריונים ניהוליים תקינים.
מיכאל לוי: כמובן שהחברה צריכה להעסיק, ללא יוצא מן הכלל – החל מהמנכ"ל ועד הטייסים ועובדי הקרקע למיניהם – את העובדים הטובים ביותר.
מיכאל לוי: וכל דבר שיפריע לתהליך העסקת העובדים הטובים, הוא דבר שגורם נזק לחברה, לא רק בדברים שאדוני היושב ראש, הזכרת קודם, של לתת הזדמנויות לכל עם ישראל.
מיכאל לוי: כי החברה היא לא שלנו ולא של העובדים, אלא של – בינתיים – כל עם ישראל.
מיכאל לוי: אם אנחנו נגביל את עצמנו בתהליך הזה ולא נאפשר תהליך קבלה תקין, שמביא לאותה משרה פנויה את העובד הטוב ביותר, אנחנו עושים נזק לחברה ואם עשינו, אנחנו חייבים לתקן את זה במהירות האפשרית, כדי להפסיק לגרום נזק לחברה.
מיכאל לוי: הדירקטוריון אחראי לנושא הזה, כי בשביל זה אנחנו כאן ואני, כמובן, אעשה את הכל כדי שהדבר ייעשה במהירות האפשרית.
רן כהן: אם זה יצליח כמו בנילית, זה יהיה נהדר.
רן כהן: פשוט פנטסטי.
מיכאל לוי: אני מודה לך.
אמנון כהן: אדוני המנכ"ל רוצה לומר כמה מילים?
עמוס שפירא: כן.
עמוס שפירא: אני, כמובן, מסכים, אל"ף באמת ובי"ת בהגדרה, עם מה שהיושב ראש אמר ואני רק רוצה לחזק ולומר שהדברים האלה חייבים להתקיים לא רק בפועל, אלא גם למראית עין.
עמוס שפירא: אני חושב שאחד מהדברים שחשובים בארגון – בוודאי בארגון שצריך להתחרות, ואני מתייחס בעיקר כלפי פנים, בתוך הארגון – זה שהעובדים יאמינו בכך שעובדים מתקבלים ומקודמים על פי כישורים בלבד ולא על פי שום שיקול אחר – ואני מדגיש גם את ה"למראית עין".
עמוס שפירא: כי יכול להיות שהמצב העובדתי הוא לא כך, אבל בהיעדר שקיפות ובהיעדר נהלים, נוצרת מראית עין וגם זה, יש לו השפעה הרסנית על החברה.
עמוס שפירא: אני ביקשתי להיות יותר ספציפי ויש פה, בחוזר שחולק לכם, מספר נקודות, שאנחנו למעשה יישמנו ותיקנו, כמו למשל: "1.
עמוס שפירא: בשאלוני המועמדים למשרות החדשות יצוינו מיידית דרגות הקרבה המשפחתית באם קיימים.
עמוס שפירא: החברה תנהל רישום ומעקב ממוחשב על קרבה משפחתית של עובדים.
עמוס שפירא: המעקב הממוחשב . . ." – היות והמחשוב עצמו לוקח זמן, כתבנו – "יבוצע מסוף 2003".
עמוס שפירא: – לכל המאוחר.
עמוס שפירא: "2.
עמוס שפירא: בתיקו האישי של כל עובד תצוין דרך קבלתו לחברה" – ואני מדבר על דברים שהם כבר מיושמים.
עמוס שפירא: על הדברים שעדיין לא מיושמים אנחנו ציינו שבייחוד בכל הקשור למחשוב אפשר יהיה לדעת יותר בקלות כמה אחוז נקלטו ומי קרוב של מי, לא רק שיהיה בתיק, כי הרבה פעמים זה שזה נמצא בתיק זה עדיין לא מספיק.
עמוס שפירא: "3.
עמוס שפירא: הוגדרו נהלים המאפשרים למועמד שלא עבר את בחינות המיון בהצלחה, לערער" – הייתה הערה בעניין.
עמוס שפירא: "4.
עמוס שפירא: פרסום מודעות דרושים".
אמנון כהן: איפה זה יפורסם באמת?
אמנון כהן: לשכת התעסוקה?
אמנון כהן: איזה דרכים יש לכם?
עמוס שפירא: באמצעי התקשורת השונים.
עמוס שפירא: גם באינטרנט וגם במודעות בעיתונים.
אמנון כהן: עיתונים ארציים?
עמוס שפירא: יומיים.
עמוס שפירא: "5.
עמוס שפירא: ניהול מאגר הגיוס לתפקידים בחברה ימוחשב הכל מסוף 2003 ויעוגן בנוהל קליטת עובדים לחברה.
עמוס שפירא: 6.
עמוס שפירא: לאור הערות המבקר עודכנו נוהלי תיעוד הפניות לשירות התעסוקה, פרסום המודעות בעיתונות, פרסום באינטרנט, בחינות מקצועיות, תעודות נדרשות.
עמוס שפירא: ..".
עמוס שפירא: בהמשך מצוין פה מה שהיושב ראש של אל-על ציין, שהתכנס כבר הדירקטוריון ובעצם הוקמה ועדה של ההנהלה באל-על כדי לעקוב אחרי הביצועים ולדווח לדירקטוריון.
עמוס שפירא: אנחנו מבקשים להבהיר, כי כמחצית מהעובדים באל-על הם עובדים זמניים המועסקים לתקופה של עד חמש שנים, מרביתם סטודנטים.
עמוס שפירא: החל משנת 1997 לקחנו חברות השמה חיצוניות שעושות את כל מבחני המיון למקצועות השירות באוויר ובקרקע, של מרבית העובדים הנקלטים בחברה.
עמוס שפירא: "המיון לתפקידים הבכירים נעשה אף הוא על ידי משרדי השמה מקצועיים, כל זאת על מנת להמשיך ולהעסיק את כוח-האדם המקצועי ביותר להשגת מטרותיה העסקיות של החברה".
רן כהן: בוטלה האפשרות.
רן כהן: . .
רן כהן: להארכה של שנתיים, שהייתם מקיימים לגבי צוותי אוויר?
מיכאל לוי: היא לא קיימת.
מיכאל לוי: היא הייתה תקופתית, בתקופה מסוימת.
מיכאל לוי: אנחנו היום יושבים על ניהול משא ומתן חדש.
רן כהן: הם נשארים ויוצאים?
עמוס שפירא: אין היום מעל חמש שנים.
עמוס שפירא: אנחנו היום יושבים במשא ומתן עם ההסתדרות.
רן כהן: באמת, ציון של קרבה משפחתית לא צריך להיות פסול לאדם לעבוד בחברה.
רן כהן: אז באיזה אופן אתה מתכוון לנהוג כדי שהציון ייראה, כדי שיהיה גילוי נאות, אבל מצד שני שאדם לא יקופח משום שיש לו קרבת משפחה?
רן כהן: מאידך, שלא יהיה מצב קיצוני שבו בגלל הקרבה – אם שני אנשים במעמד שווה ויש גם קרבה, זה לגיטימי לקבל אותו.
עמוס שפירא: תראה, מטבע הדברים אנחנו עוסקים במטרייה שהיא קשה מאד למדידה וקשה מאד להגדיר דברים ברורים מאוד עד הסוף, כי ההערכה של בן אדם היא לא מדע מדויק.
עמוס שפירא: אני סומך על זה שאם הדברים יהיו שקופים דיים, כנראה שהכוחות הפנימיים ייצרו מצב שלא תהיה הפלייה, לא לרעה ולא לטובה.
עמוס שפירא: אני באמת לא חושב שצריך להפלות עובד לרעה בגלל קרבה משפחתית, אם כי אני יכול להגיד שבאופן אישי, אני – ולא רק בחברת אל-על ולא רק בגלל שזה נכס ציבורי, אלא גם בחברות שניהלתי עד לפני שנה, כשבאתי מהסקטור העסקי – אף פעם לא קלטתי לארגון שהייתי מנהל בו, מישהו שהיה מקורב לי באיזושהי צורה.
עמוס שפירא: כי אני חושב שזה מכניס בעיה.
עמוס שפירא: אז אני, על עצמי, אמרתי: אני מפלה לרעה.
עמוס שפירא: יחד עם זאת, יש בעיה גם בכיוון ההפוך, כלפי העובדים בתוך הארגון, שאתה לא צריך להפלות את הקרובים שלהם לרעה.
עמוס שפירא: האם אתה יכול לקבוע מסמרות, שלא יהיה לכאן או לכאן באופן מוחלט?
עמוס שפירא: אני לא מכיר שיטה שיודעת לעשות את זה.
עמוס שפירא: אנחנו יכולים לעשות הכי טוב והשקיפות, כמו שנאמר, לגבי כל דבר, היא ערובה לכך שתגיע למקום הכי טוב שאתה יכול להגיע.
עמוס שפירא: זה הדבר הכי טוב שאני יודע בנסיבות העניין לעשות.
רן כהן: טוב, מה שצריך למנוע באופן מוחלט זה כפיפות.
רן כהן: כפיפות של בן משפחה.
עמוס שפירא: למרות שאני רוצה להסביר – ושוב, אני מבין את הבעייתיות הגדולה, בוודאי בכפיפות ישירה, אפילו בכפיפות עקיפה.
עמוס שפירא: אבל לפעמים נוצרים מצבים מורכבים יותר, שבהם שני בני זוג מתחתנים.
עמוס שפירא: מתחתנים בעבודה.
עמוס שפירא: ולא תמיד נמצא פתרון של היא תעבור לשם, אם יש לה איזשהו מקצוע ספציפי.
עמוס שפירא: אז הדברים הם מאוד מורכבים.
עמוס שפירא: בוודאי שצריך למנוע מצב כזה כמה שרק ניתן.
עמוס שפירא: אני רוצה להוסיף בנושא קליטת טייסים.
עמוס שפירא: קודם כל, אנחנו באופן כללי ואני, כמובן, מודים למבקר, כי בסך הכל אני יכול להגיד שאני שמח מאד על המשאבים שהמבקר הקצה עד היום, כי יש להניח שאם המבקר לא יקצה את המשאבים, אנחנו נצטרך להגדיל את המשאבים שלנו.
אמנון כהן: המבקר ציין שזה לא אותם התחומים ולא אותם הנושאים.
אמנון כהן: לכן לא חסכת שום דבר.
עמוס שפירא: זה מסוג הדברים שגם אנחנו אמורים לבדוק ומטבע הדברים גם לנו יש דוחות ביקורת כל הזמן וכל הזמן, אגב, גם נמצאים ליקויים.
עמוס שפירא: יושב פה המבקר שלנו וברוך השם – כל דוח שהוא מוציא יש בו גם ליקויים.
עמוס שפירא: כל הזמן אנחנו מתקנים וכל הזמן מבקרים וזה תהליך שוטף.
אמנון כהן: בקשר לקורס.
עמוס שפירא: אני לא הייתי בדיוק בתקופה שעליה מדובר, על התהליך, אני רק יכול לבוא ולהגיד שאני מניח שתהליך קבלת החלטות – ויצא לי לדבר עם מישהו שהיה מעורב בתהליך הזה – קבלת החלטה הייתה.
עמוס שפירא: עובדה שהייתה המלצה לקלוט טייסים ובסופו של דבר הם לא נקלטו, כי מישהו החליט לא לקלוט.
עמוס שפירא: אני, מתוך זה שבכל זאת נמצא כבר בחברה, אני יודע איך התהליכים האלה נעשים.
עמוס שפירא: זה לא שמישהו שכח לקלוט טייסים.
עמוס שפירא: יש תהליך, ואתה בסופו של דבר קולט טייסים על פי תחזיות שמתקבלות, ומטיבן של תחזיות שהן גם משתנות, פעם לכיוון אחד ופעם לכיוון שני.
עמוס שפירא: החלטות נבדקות, אחרי הכל, בדיעבד.
עמוס שפירא: בדיעבד, כנראה שהיו צריכים לקלוט, עובדה שקלטו מהר.
עמוס שפירא: בייחוד במצב כלכלי קשה אתה משתדל להדק את החגורה עד כמה שאפשר ולעכב החלטות מהסוג של קליטה של טייסים.
עמוס שפירא: לפעמים אתה מגיע לנקודה שבה אתה מבין שבעצם אי אפשר יהיה להפעיל את החברה בלי הטייסים ונכון שזה מסוג ההחלטות שאנחנו תמיד משתדלים לעכב.
עמוס שפירא: לגבי עצם העניין של תהליכי עבודת המטה, כתוב פה: "יבוצע תהליך מסודר לקביעת מספר הטייסים, עיתוי קביעת הקורסים מידי שנה.
עמוס שפירא: ..
עמוס שפירא: מספר הטייסים בכל קורס יהיה בהתאם לתחזיות המסחריות".
עמוס שפירא: אבל שוב אני אומר, זה תהליך מורכב, כאן לא מדובר בנהלים ואין לזה שום קשר לנושא של תהליך הקליטה עצמו.
אמנון כהן: מי מקבל את ההחלטה אם ייפתח קורס או לא?
עמוס שפירא: בסופו של דבר מי שמקבל את ההחלטה זה אני, בהמלצת סמנכ"ל מבצעים ו/או המשנה למנכ"ל ועדיין אני אומר: יהיו מקרים שבהם, בדיעבד, יסתבר שההחלטה שלנו לא לפתוח קורס או כן לפתוח קורס הייתה מוטעית.
אמנון כהן: התהליך יהיה בטלפון או יהיה מתועד באיזשהו מקום?
עמוס שפירא: מטיבן של החלטות מהסוג הזה בהנהלה, שרצוי שתהיינה מתועדות.
עמוס שפירא: זה המצב הרצוי.
עמוס שפירא: המצב בפועל הוא שאתה לא הולך כל הזמן בארגון עם סטנוגרמה.
עמוס שפירא: אז זה לא בסדר, אנחנו נשתדל שזה לא יהיה כך, אבל זה לא אומר שלא הייתה החלטה.
עמוס שפירא: הייתה החלטה לא לפתוח קורס.
עמוס שפירא: זה שהיא לא הייתה מתועדת, זה עוד לא אומר שלא הייתה החלטה.
עמוס שפירא: אני מכיר את מי שהמליץ וזה הגוף שבעצם צריך להמליץ להנהלה אם צריך או לא צריך ובאותו זמן היה מנהל שקיבל החלטה לא לפתוח.
עמוס שפירא: הגוף שהיה אחראי לנושא הזה, המליץ כן לפתוח ומי שהיה מוסמך לקבל החלטה, החליט לא לפתוח.
עמוס שפירא: אני חושב שבקטע הזה, בנתונים שהיו לו, הוא קיבל החלטה נכונה.
מיכאל לוי: אני לא בטוח שכל הנוכחים יכולים להבין בדיוק את הבעייתיות שיש בכך, במיוחד בתקופה שבתחום שאנחנו פועלים בו יש אי ודאות מוחלטת לגבי תחזיות של כמות התיירים.
אמנון כהן: אני אתן לך להשיב, אבל, אנחנו לא נכנסים לתחזיות.
אמנון כהן: זה שיקול שלכם מתי ואיך.
אמנון כהן: השאלה היא מי בסופו של דבר מקבל את ההחלטה, שזה לא יהיה בצורה פזיזה ושלא ייכנסו לקורס אנשים פחות מוכשרים.
עמוס שפירא: זה לא שייך לנושא של מוכשרים או לא מוכשרים.
אמנון כהן: לא, אבל לא ברור התהליך פה, לא מי קיבל את ההחלטה ואיך נבחרו הטייסים לקורס.
עמוס שפירא: יש פה פעם אחת, עד כמה שאני הבנתי, ביקורת לגבי התהליך שבו נתקבלה ההחלטה אם לפתוח או לא לפתוח קורס.
עמוס שפירא: וזה מה שהיושב ראש מנסה להגיד.
מיכאל לוי: אני התחלתי להגיד שאנחנו נמצאים, במיוחד בשנתיים, או בכמה השנים האחרונות, במצב של אי ודאות לגבי זרימת הנוסעים והתיירים באופן מיוחד.
מיכאל לוי: יש עליות וירידות – לצערי בעיקר ירידות, ירידות תלולות – ואז מאד קשה לדעת מראש ולצפות מראש מה יהיה.
מיכאל לוי: כל פעם אתה עושה מחדש תחזית לגבי העונה הקרובה ובעיקר לגבי הקיץ, כאשר, מבחינתנו כמות הטייסים היא מול שעות העבודה של הטייסים הקיימים.
מיכאל לוי: זאת אומרת, לטייסים יש מספר שעות בסיס, הם יכולים לעלות עד גבול מסוים וכמובן, לא ניתן למתוח יותר מדי את החבל של שעות הטיסה של הטייסים שכבר ישנם.
מיכאל לוי: ואתה מגיע למצבים שאתה – לפתוח קורס, מבחינתנו, זה דבר מאד יקר ואנחנו מנסים למנוע זאת, עד כמה שרק אפשר, ולהשתמש בטייסים הקיימים.
מיכאל לוי: אז אני לא חושב, בכל הכנות, שהייתה כאן פזיזות.
מיכאל לוי: אם בכלל, זה תהליך שנמשך יותר מדי, לא שהתקבל מהר מדי, עם החלטה כן לפתוח או לא לפתוח שהשתנתה לאורך הזמן.
מיכאל לוי: זה לא מתועד בכתב כמו שהיה צריך להיות, אבל לא נראה לי שיש פגם, לעניות דעתי, בתהליך קבלת ההחלטות שהוא, בפני עצמו, מורכב.
אמנון כהן: המנכ"ל רוצה לסיים את דבריו?
עמוס שפירא: לגבי תהליך המיון כתבנו פה ש"ייעשה תיקוף של מודל תהליך המיון".
עמוס שפירא: בכלל לגבי תהליך התיקוף, זה לא אומר שהתהליך לא בסדר.
עמוס שפירא: צריך להבין גם שרוב הטייסים של אל-על, למרות שהם טייסים שמגיעים מחיל האוויר ולגבי יכולתם אין ספק – גם אם בן אדם במקום העשרים או במקום העשירי, עדיין הוא טייס עם הרבה מאד ניסיון ובעל יכולת.
עמוס שפירא: עם מודל התיקוף, אגב, חיל האוויר עצמו מתמודד.
עמוס שפירא: באיזו מידה תהליך המיון, בדיעבד, ניבא נכון את מה שקורה.
עמוס שפירא: בסופו של דבר נעשה את כל המאמץ.
עמוס שפירא: זה תהליך מאד מורכב, זו לא בעיה של קרובי משפחה או לא קרובי משפחה.
עמוס שפירא: אנחנו נעשה כל מאמץ שיהיה לנו מודל הכי סביר שאפשר.
עמוס שפירא: זה תהליך לא פשוט.
עמוס שפירא: אני חושב שבנקודה הזאת, אם יש עוד שאלות ליותר פרטים, אשמח לענות.
רן כהן: יש לי שאלה, לא בדיוק לגבי הדוח, ליושב ראש.
רן כהן: אם באמת היושב ראש, או עמוס, יוכלו לתת לנו מושג - אל-על היא באמת אבן יקרה של כולנו והיא עוברת היום תהליך מאוד משמעותי, תהליך הפרטה.
רן כהן: זה לא בדוח, אבל תוכלו לומר לנו אגב הדוח שניים שלושה משפטים איך זה עובר ואיך אתם רואים את החברה לעתיד?
רן כהן: אני יודע שזה לא שייך לנושא, אבל לא בכל יום אנחנו פוגשים את מנכ"ל ואת יושב ראש אל-על וגם – אין לנו עוד אל-על.
אמנון כהן: מספר משפטים, כי אני רוצה לסיים.
מיכאל לוי: התהליך, מבחינת החברה, התחיל ביום של ההנפקה.
מיכאל לוי: אנחנו ידענו מראש שבגלל מגבלות מסוימות במבנה ההנפקה זה לא תהליך שצפוי שיקרה ביום אחד ובפועל, אנחנו רואים את זה.
מיכאל לוי: התהליך התחיל ויש לו – מבחינת לוח הזמנים – שתי תקופות חשובות.
מיכאל לוי: אחת בעוד כשנה ואחת בעוד כשנה וחצי.
מיכאל לוי: התאריכים האלה מתייחסים ליום ההנפקה, היום זה קצת פחות.
מיכאל לוי: החברה היא היום, עדיין, חברה ממשלתית.
מיכאל לוי: ממשלת ישראל מחזיקה ביותר מחמישים אחוז ממניות החברה וזה יכול להשתנות בתקופה של עד שנה – זה יכול להיות גם קודם.
מיכאל לוי: זה תלוי בכמות האופציות מהסוג הראשון שהמשקיעים ימצאו לנכון להעביר למניות ולהוריד את ממשלת ישראל מתחת לחמישים אחוז.
מיכאל לוי: תהליך השליטה, על פי מה שנקבע מראש, לא יכול להסתיים לפני שנה וחצי.
מיכאל לוי: אולי קצת פחות.
מיכאל לוי: שנה וארבעה חודשים.
רן כהן: מבחינת העיתוי של ההפרטה.
רן כהן: הרי היום כל התעופה הבינלאומית במשבר מאד קשה.
רן כהן: לשמחתנו, בחמישה השבועות האחרונים יש איזה "הודנא" אז המצב הוא אולי קצת יותר טוב, אבל זה עוד לא משנה ממש, אסטרטגית, את כל העניין.
רן כהן: השאלה היא אם תהליך המכירה היום לא נעשה בתנאים שמבחינת מימוש הכלים של המדינה, הוא עיתוי לא טוב.
רן כהן: דבר שני זה לגבי שיתוף העובדים בבעלות על החברה, בתהליך החדש.
מיכאל לוי: אין ספק שהעיתוי הוא עיתוי קשה.
מיכאל לוי: אני לא מתכוון להגיד אם הוא מתאים או לא מתאים.
מיכאל לוי: אני מתכוון להגיד שהוא קשה במובן שהשוק במצב מאד קשה, ענף התעופה בעולם בכלל במצב קשה ואני לא אפתיע כאן אף אחד אם אגיד שלא ידוע לי על שום הנפקה שנעשתה בתקופה האחרונה.
מיכאל לוי: מצד שני אני חייב להגיד שהדירקטוריון, ואני באופן אישי, רואים באופן מאד חיובי את תהליך ההפרטה של אל-על, וכמה שיותר מהר יותר טוב.
מיכאל לוי: אילו היה ניתן לעשות את זה עוד קודם, זה היה עדיף.
מיכאל לוי: ממשלת ישראל הגיעה למסקנה שהיא מוכנה לוותר מבחינת ערך החברה.
מיכאל לוי: היה ניתן לחשוב שאפשר לחכות תקופה מסוימת ולהגיע לתוצאות טובות יותר, כי אם הסביבה העסקית תהיה טובה יותר, אז מחיר החברה יכול להיות גבוה יותר, אבל זו לא החלטה שלנו.
מיכאל לוי: אנחנו קיבלנו את ההחלטה בברכה, כי הדירקטוריון התבטא בצורה חד משמעית באופן חיובי, בתמיכה מלאה בתהליך ההפרטה.
מיכאל לוי: אז כאן יש בעיקר את העניין של הערכים.
רן כהן: העיתוי נכפה על ידי הממשלה?
מיכאל לוי: ההחלטה היא החלטה של הממשלה.
רן כהן: לדעתי היא קיבלה החלטה אומללה מאד, מבחינת העיתוי, אני מדגיש.
מיכאל לוי: מבחינתי, כל עיתוי מוקדם יותר טוב.
רן כהן: יכול להיות שהוא היה יותר טוב בשנת 2000.
רן כהן: בשנת 2000 החברה הייתה נמכרת במחיר של פי שניים.
רן כהן: אל-על בשנת 2000 הייתה מקבלת סכום הרבה יותר גבוה.
מיכאל לוי: אנחנו בעד תהליך הפרטה שעשוי לסייע לנו להביא לחברה יותר תחרותית.
מיכאל לוי: זו המטרה שלנו וזו העמדה שלנו.
אמנון כהן: היית אז בממשלה, היית צריך לפעול.
רן כהן: כן, אבל מיכאל עוד לא היה ועמוס בטח עוד לא היה.
מיכאל לוי: זו האחריות של הדירקטוריון, לדאוג לתחרותיות של החברה.
אמנון כהן: עמוס, משפט אחרון.
עמוס שפירא: היושב ראש שאל אותי כמה עובדים נקלטו בשנה האחרונה.
אמנון כהן: משפחה.
אמנון כהן: אם נקלטו.
עמוס שפירא: בדקנו גם את הנושא הזה.
עמוס שפירא: בשנה האחרונה נקלטו – אבל אני חייב לומר: זו הגדרה קצת יותר רחבה מאשר ההגדרה של המבקר.
עמוס שפירא: היו שם בתוך הסל שבדקנו יחסי קרבה יותר נרחבים -עשרה אחוז.
עמוס שפירא: מאמצע 2002 עד אמצע 2003 מצאנו עשרה אחוז.
עמוס שפירא: להערכתי, בהגדרות המבקר, זה יהיה בסדר גודל של 7-8 אחוז.
עמוס שפירא: חשוב לציין דבר אחד: דעתנו בנושא הזה, בייחוד לחברה בשוק תחרותי, שחשוב שייקלטו עובדים אך ורק על פי קריטריונים של כשרון.
עמוס שפירא: הדבר הזה הוא ציפור נפשה של כל חברה תחרותית.
עמוס שפירא: צריך להבין דבר אחד: אם לצורך העניין הממצאים היו שארבעים אחוז מעובדי החברה הם קרובי משפחה, גם אם כל הנהלים ככתבם וכלשונם היו מתקיימים, אני הייתי אומר שמשהו לקוי, לא סביר.
עמוס שפירא: לא סביר שיהיה מצב כזה ואני רוצה לציין שזה לא המצב.
עמוס שפירא: המצב העובדתי הוא שזה 13 אחוז, עכשיו אפשר להתווכח אם זה סביר או לא, ואנחנו, אגב, לא מתווכחים עם זה לחלוטין.
עמוס שפירא: אמרנו: הדברים צריכים להיות שקופים, ברורים, חדים, שלאל-על מתקבלים אך ורק עובדים על בסיס כשרון בלבד.
אמנון כהן: אדוני המבקר.
אליעזר גולדברג: אני מבקש לומר מספר מילים.
אליעזר גולדברג: הממצאים בחברה נראים לי ממצאים חמורים.
אליעזר גולדברג: אסור להקל ראש בממצאים האלה, אבל אני שמח לשמוע שכל מי שלקח חלק בדיון הזה מטעמכם, גם הוא רואה את המצב כבלתי תקין.
אליעזר גולדברג: שמחתי עוד יותר לשמוע שאתם עושים את כל מה שצריך לעשות כדי לתקן את הליקויים האלה.
אליעזר גולדברג: כפי שהניסיון שלי בעבר מלמד אותי, חברת אל-על – אני חייב לומר את זה כאן בגלוי ובפומבי – מתייחסת ברצינות גמורה לדוחות של מבקר המדינה.
אליעזר גולדברג: לכן אני מניח, שכפי שהתחלתם כבר לבצע, התהליך הזה אכן יימשך.
אליעזר גולדברג: מפני שהתיקון הזה חייב להיעשות מהר ככל האפשר.
אליעזר גולדברג: לא רק לטובת הציבור, אלא גם לטובת החברה עצמה.
מיכאל לוי: אין ספק.
אמנון כהן: אני רוצה לסיים את הדיון - - -
רן כהן: אולי ברשותך- - -
אמנון כהן: מרשות החברות הממשלתיות הייתי רוצה לבקש שנושא הכללים והתקנות שאתם מתכוונים לעשות, ייעשה כמה שיותר מוקדם.
אמנון כהן: אנחנו גם נפנה לשר האוצר בנושא הזה, שהוא אמון, אני מבין, עליכם, ונבקש לקבל את הטיוטה ואת הדוח אחר שתקבלו את התקנות האלה.
אמנון כהן: אני חושב באמת שחברת אל-על, שהיא חברה לאומית של מדינת ישראל – ציינו כאן שאין אל-על אחרת – היא חשובה מאד.
אמנון כהן: יש לנו אל-על ואנחנו צריכים לשמור עליה.
אמנון כהן: אני חושב שדוח המבקר הוא, למעשה, לעזר בשבילכם, על מנת שהחברה באמת תתנהל כחברה עסקית לכל דבר ואין לי בעיה עם זה שיעבדו גם קרובי משפחה שם, אבל שיעבדו המוכשרים ביותר, שתהיה שקיפות, שיהיה שוויון, ושבאמת האנשים המוכשרים במשק יוכלו להגיע, לא רק דרך קרובים שמביאים אליכם קורות חיים.
אמנון כהן: אני מקווה בכל מקרה לקיים דיון נוסף בנושא על מנת לראות איך תיקנתם את הליקויים ואני רואה כאן שאתם מבקשים עד סוף השנה לגמור את כל נושא המחשוב – אנחנו ניתן לכם את הזמן הראוי – ואנחנו נעקוב.
אמנון כהן: אולי עד אז תופרטו סופית, אז לא נצטרך לקיים דיון, כי כבר תהיו חברה עסקית.
אמנון כהן: אבל אם לא, אז בתחילת שנת 2004 נקיים דיון נוסף על מנת ללמוד את הדברים ולראות שהכל תוקן וטופל ועד אז, בעוד חודשיים-שלושה נרצה גם לראות את התקנון.
אמנון כהן: חבר הכנסת רן כהן, אתה רוצה להוסיף?
רן כהן: ממש רק משפט אחד, כי אני מצטרף לכל מילה שאמר מבקר המדינה.
רן כהן: אני חושב שיש חשיבות עצומה לכך שאל-על באמת תתקן את התיקונים האלה במהירות האפשרית, דווקא בגלל תהליך ההפרטה שבו היא נמצאת, גם לטובת הצד העסקי שלה, גם לטובת הנהלים הפנימיים שלה.
רן כהן: אבל , אדוני היושב ראש, מאחר והדירקטוריון מתכוון לדון בעוד חודשיים בממצאים של היישום של כל התיקונים, אולי לאחר הדיון הזה בדירקטוריון נוכל לקבל, אפילו בכתב, איזשהו דיווח על הממצאים שנמצאו ועל מה שסוכם.
מיכאל לוי: בהחלט.
מיכאל לוי: נשמח מאד.
רן כהן: ואז – תמריאו.
אמנון כהן: גם אלי, גם אל המבקר תשלחו את ההחלטות שלכם.
אמנון כהן: אולי נחליט לא לקיים דיון, אבל בעיקרון, כרגע, אני רוצה לקיים דיון בתחילת 2004.
אמנון כהן: תודה רבה לכולכם, אני בטוח שתטפלו בכל הדברים והמשך המראה חלק.
מוזמנים: שלומית לביא עוזר בכיר למבקר המדינה ודובר המשרד שמואל גולן ממונה על הביקורת ברשויות המקומיות תמר מנס סגן ממונה בכיר על אגף ליאור קצב ראש העיר, קריית מלאכי בוריס בורוכוב ממלא מקום ראש העיר, קריית מלאכי שלמה אלחרר חבר הנהלת העיר, קריית מלאכי דודו כהן ממונה מחוז דרום, משרד הפנים ערן פולק רפרנט אג"ת, משרד האוצר גדעון פרבר אגף לביקורת המדינה, משרד ראש הממשלה
קצרנית: עיריית קריית מלאכי – אי קיום חובה לפי חוק יסוד מבקר המדינה בידי ראש העירייה
אמנון כהן: בוקר טוב, אני פותח את הישיבה בנושא עיריית מלאכי – אי קיום חובה לפי חוק יסוד: מבקר המדינה בידי ראש העירייה – עמ' 415 בדוחות מבקר המדינה על השלטון המקומי, איגודים ומוסדות להשכלה גבוהה-2003-.
אמנון כהן: אדוני ראש העירייה, אדוני המבקר, קראתי את הדוח וראיתי גם את כל הנושא של רשויות מקומיות ופשוט לא האמנתי למה שקראתי שם.
אמנון כהן: יכול להיות דבר כזה, שמבקר מבקש מסמך כזה או אחר, פרוטוקול כזה או אחר וכל הגורמים במשרד המבקר פונים לראש עירייה ולממלא מקום מזכיר העירייה ונכונות טובה יש, אבל לא מגיע שום דבר?
אמנון כהן: אני מציין, אדוני ראש העירייה, שאתה למעשה כמו ראש ממשלה בעיר וממך יורד הכל למטה, גם מבחינת סגנים, חברי מועצה, מבקר עירייה ולכן הדוגמה האישית פה היא אלמנט מאוד מאוד חשוב.
אמנון כהן: הן העיר שלך והן אנחנו, המדינה, לא יכולים להרשות לעצמנו שעירייה מסוימת לא תתייחס לדוחות או בקשות של מבקר המדינה.
אמנון כהן: אני, כמובן, רוצה קודם כל שמשרד מבקר המדינה – או מבקר המדינה – יציגו את הדברים במספר משפטים.
אמנון כהן: לאחר מכן כמובן, נדון.
אליעזר גולדברג: ברשותך, אדוני היושב ראש, אני לא חושב שיש פה הרבה מה להציג.
אליעזר גולדברג: הייתה כאן תופעה, או יש כאן תופעה – הייתי אומר אפילו – בלתי נסבלת.
אליעזר גולדברג: תופעה בלתי נסבלת! אין לי שם אחר לכנות את התופעה הזאת.
אליעזר גולדברג: חוזרים וחוזרים ומבקשים וחוזרים ומבקשים וזה כמו אל הקיר.
אליעזר גולדברג: שום דבר, כלום.
אליעזר גולדברג: אבל כשנגדשה הסאה, לא הייתה ברירה אלא לכתוב את זה בדוח.
אליעזר גולדברג: אני לא חיפשתי לכתוב את הדוח הזה.
אליעזר גולדברג: אולי רק כדי לסבר את האוזן לגבי מה שקרה כאן, יש לי פה רשימה של כל הפניות.
אליעזר גולדברג: ביולי 2002, עשינו סקר, ביקורת, בעירייה, בנושא של ספריות ציבוריות.
אליעזר גולדברג: העובד ביקש את הפרוטוקולים של העירייה, שלא הועברו לעיוננו.
אמנון כהן: של פגישות המועצה?
אליעזר גולדברג: כן, כן.
אליעזר גולדברג: הפניות למזכיר העירייה נענו בלך ושוב.
אמנון כהן: בעקבות הביקורת שרציתם לעשות?
אליעזר גולדברג: לא, לא.
אמנון כהן: זה שוטף.
אליעזר גולדברג: עשינו ביקורת, סקר, בקשר לספריות ציבורית – זה לא משנה.
אליעזר גולדברג: אבל ביקשנו ממזכיר העירייה את הפרוטוקולים של העירייה.
אליעזר גולדברג: אז נענינו בלך ושוב.
אליעזר גולדברג: ההנחיה לאותו עובד הייתה לפנות ישירות לראש העירייה ולבקש ממנו את הפרוטוקולים.
אליעזר גולדברג: הובטח כי הפרוטוקולים יישלחו בהקדם – לא ראינו אותם.
אליעזר גולדברג: ביולי שוחחה מנהלת האגף שלנו, בשם טליה סיוון, עם ראש העירייה בטלפון.
אליעזר גולדברג: הבטיח לה לשלוח את הפרוטוקולים, לא נשלחו.
אליעזר גולדברג: ב-14 ביולי גברת טליה סיוון, מנהלת האגף, פנתה לראש העירייה בכתב.
אליעזר גולדברג: ביקשה את הפרוטוקולים מינואר 2001 ואילך.
אליעזר גולדברג: ואחר כך גם ביקשה להעביר לעיוננו את כל הפרוטוקולים הדרושים לצורכי הביקורת, מינואר 2000.
אליעזר גולדברג: וגם ביקשה, כמובן, שכל פרוטוקול חדש שיצא, יועבר אלינו.
אמנון כהן: אדוני המבקר, אולי לא היו דיונים של המועצה?
אליעזר גולדברג: היו, היו דיונים.
אליעזר גולדברג: ב-22 באוגוסט 2002 הייתה תזכורת של מנכ"ל משרד מבקר המדינה.
אליעזר גולדברג: הוא ציין שמחובתו של ראש העירייה על פי חוק ועל פי כל מנהל תקין, כמובן, להעביר את הפרוטוקולים.
אליעזר גולדברג: 17 בספטמבר 2002, תזכורת נוספת של מנכ"ל משרד מבקר המדינה לראש העירייה.
אליעזר גולדברג: 5 בנובמבר 2002, שלחנו לראש העירייה את טיוטת הדוח ואנחנו אומרים: זה יתפרסם – שום דבר.
אליעזר גולדברג: ב-28 בנובמבר 2002 הועברה לראש העירייה תזכורת על כך שלא נענינו לפנייה מ-5 בנובמבר.
אליעזר גולדברג: 30 בדצמבר 2002 מנכ"ל משרד מבקר המדינה שלח תזכורת לראש העירייה.
אליעזר גולדברג: ציין כי ללא קבלת תשובתו נאלץ לפרסם את הדוח ללא תגובה.
אמנון כהן: אבל לא פרסמתם את הדוח.
אליעזר גולדברג: זה, זה הדוח.
אליעזר גולדברג: אמרנו: אנחנו נפרסם את הדברים האלה ואנחנו מבקשים תגובה.
אליעזר גולדברג: אין תגובה.
אליעזר גולדברג: עוד תזכורת, 18 בפברואר 2003.
אליעזר גולדברג: זהו.
אליעזר גולדברג: כל המכתבים נשלחו בדואר רשום.
אליעזר גולדברג: אגב, יש התפתחות חדשה, שגם פרוטוקולים לאחר מכן לא התקבלו.