GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עינב מוזס אורבך:
 החברה שלנו גוססת
עינב מוזס אורבך:
 החברה שלנו מוכה
עינב מוזס אורבך:
 אנחנו נוכל לשקם אותה רק אם החטופים יחזרו בחיים
עינב מוזס אורבך:
 אחרת, אנחנו נחיה פה פיזית, אבל לא נחיה פה רוחנית ולא נחיה פה חברתית
עינב מוזס אורבך:
      דבר אחרון, יש עוד אנשים שרוצים לדבר, שמעתי ככה על מה הוועדה כאן דנה
עינב מוזס אורבך:
 גדי מעולם לא חשב שהוא צריך להחזיק נשק בבית שלו, כי הוא סמך על מערכת הביטחון, כמו כולנו
עינב מוזס אורבך:
 כשב-7 באוקטובר התמונה הראשונה שלו שהחמאס העלה על הרשת, שהוא מוחזק על ידי שני חמאסניקים בתוך עזה, צועד יחף, הבעתה שהייתה בעיניים שלו, אחר כך גם שלנו, אמרה לנו הכול
עינב מוזס אורבך:
 אני בטוחה שהוא נכנס לשם והוא לא האמין: איך אני אזרח ישראל נמצא פה עכשיו? אני בטוחה שהוא כבר 128 יום לא מבין איך ישראל עוד לא החזירה אותו
עינב מוזס אורבך:
 אנחנו חייבים לעשות הכול
עינב מוזס אורבך:
      דיברתם פה על כיתות כוננות ונשק
עינב מוזס אורבך:
 אני גרה במועצה אזורית אשכול, ביישוב מה שנקרא 7
עינב מוזס אורבך:
2 ק"מ, שחוץ מהרבש"ץ נלקחו כל הנשקים מכיתת הכוננות, כי אין צורך, והיישוב לא יכול היה להגן על עצמו
עינב מוזס אורבך:
 בקיבוץ ניר עוז, קיבוץ שגרתי בו הרבה שנים עם בעלי שהוא בן קיבוץ, וגדי, וההורים שלו ואחותו, עשרה אנשים בכיתת כוננות לא היו יכולים מול ההמון הרצחני שנכנס
עינב מוזס אורבך:
 כולנו יודעים כבר, שירייה אחת מנשק של צה"ל לא נורתה שם, כי כשצה"ל הגיע לשם המחבלים כבר לא היו שם
עינב מוזס אורבך:
 זה היה אחרי שש או שמונה שעות שהם עשו מה שהם רצו שם
עינב מוזס אורבך:
      אני מרגישה שיש איזשהו ניסיון, ברור לי שזה מתוך דברים שאתם מאמינים בהם ושנציגי ציבור חלקם מאמינים בהם, מרגישה שזורעים פה פחד בקרב האזרחים בשבועיים האחרונים, שאם עכשיו המלחמה נעצרת, הצבאית, והחטופים חוזרים, זה עניין של זמן עד שה-7 באוקטובר הבא קורה
עינב מוזס אורבך:
 אני חושבת שזה לא נכון, מעבר לזה שגם הרבה אנשי ביטחון אמרו לנו, כי מה שקרה ב-7 באוקטובר זה לא בגלל שסנוואר שוחרר
עינב מוזס אורבך:
 לצערי, מישהו אחר היה מחליף אותו, אם הוא לא היה משוחרר, ולא כמות האסירים
עינב מוזס אורבך:
 זה בגלל שאנחנו, מדינת ישראל, לא השכילה לשמור על הדרום, להתייחס ברצינות לכל אותות האזהרה, לדאוג שהכסף שעובר לשם, וידענו לאן הוא עובר וידענו מה עושים איתו, לא ימשיכו לעשות איתו את מה שעושים איתו; בגלל שלא היו מספיק אנשי צבא ששמרו על גבול דרום המדינה; ובגלל מיליון דברים אחרים שאנחנו נצטרך לעשות בדק בית ולבדוק
עינב מוזס אורבך:
 אם חס וחלילה עוד ירצו לקום ולהרוג אותנו בכל דרך שהיא, הדרך למנוע את זה היא לא שחרור או אי שחרור האסירים
עינב מוזס אורבך:
 זה בדק בית והפקת לקחים מה אנחנו, מה האחריות שלנו כמדינה, לעשות בשביל שזה לא יקרה
עינב מוזס אורבך:
 תודה רבה
מיקי לוי:
אני הבעתי את דעתי גם בעבר
מיקי לוי:
 מדינת ישראל היא מדינה חזקה
מיקי לוי:
 היא תדע לטפל בחמאס גם לאחר מכן ותדע להרוג ולרדוף את סנוואר באשר הוא, וזמנו יגיע
מיקי לוי:
 אם החטופים יחזרו בארונות מתים, אבן הריחיים על כתפיה של החברה הישראלית, יהיה כאות קין לעד
עינב מוזס אורבך:
אני מסכימה
מיקי לוי:
זו דעתי האישית
נעמה מור:
אני אשמח להוסיף
מיקי לוי:
מי הדוברת?
נעמה מור:
אני
מיקי לוי:
 רק תגידי את השם ואת ההקשר
נעמה מור:
אני נעמה מור, בת 19
נעמה מור:
 אני בת דודה של איתן מור שנחטף מהמסיבה בנובה, והוא כבר יותר מדי זמן לא בבית
נעמה מור:
 אני מתגעגעת מאוד לאיתן וכואבת, וכל המשפחה בטרגדיה
נעמה מור:
      אבל אנחנו משפחה אחת מתוך 10 מיליון אזרחים שחיים כאן, ויש לנו עליהם אחריות לאומית
נעמה מור:
 מחבלים שמשוחררים חוזרים לפגע, על זה אין דיון בכלל
נעמה מור:
 אני חושבת שאם מדינת ישראל לא תשנה את דפוס ההתנהגות הצבאי והמדיני שלה, אני לא רואה סיבה שה-7 באוקטובר לא יחזור על עצמו
נעמה מור:
 אני חושבת שזה מתחיל מהגברת הלחץ הצבאי על חמאס, וזה ממשיך, והפסקת הסיוע ההומניטרי
נעמה מור:
 אני חושבת שעל זה יש קונצנזוס, להפסיק את הסיוע ההומניטרי הזה כמה שיותר מהר, כי זה פוגע גם בחיילים שלנו
נעמה מור:
 ברגע שמספקים תרופות ואוכל והומניטריה לאויב, זה פוגע בכולנו
נעמה מור:
 וזה נגמר בלהפסיק ליפול לתכתיבים של נאצים
נעמה מור:
      אני בשבוע שעבר שמעתי את המשפט: "חמאס דחה את ההצעה, חמאס דחה את העסקה"
נעמה מור:
 זה משפט שלא יכול להיאמר יותר
נעמה מור:
 חמאס צריך ליפול על הרגליים ולהתחנן, להתחנן שנפסיק
נעמה מור:
 זה מה שצריך להיות
נעמה מור:
 זאת המציאות החדשה שצריכה להתקיים
נעמה מור:
      אני התחלתי שנת שירות בשער הנגב, במועצה של אופיר ליבשטיין, זכרונו לברכה, ואני ראיתי את המקום וחוויתי את הקהילה
נעמה מור:
 קהילה מדהימה, כולכם
נעמה מור:
 ואני מאוד רוצה שכולם יחזרו לשם כמה שיותר מהר
נעמה מור:
 וכל המטרות של המלחמה הזאת צריכות להיות מושגות אותן כמה שיותר מהר
נעמה מור:
 את כל הדברים שאמרתי עכשיו צריכים לעשות מתוך אחריות לאומית, והחלטות מהסוג הזה מקבלים מהשכל, ולא מהרגש, ויש המון רגש
נעמה מור:
 וזהו
נעמה מור:
 תודה
אסתר הרליץ:
אני מתנצלת
מיקי לוי:
את לא צריכה
מיקי לוי:
 זכותך לעשות מה שאת רוצה
אסתר הרליץ:
לא
אסתר הרליץ:
 אני צריכה להגיע לאיזשהו מקום אחר, בגלל זה אני אדבר ממש בקצרה
אסתר הרליץ:
שמי אתי
אסתר הרליץ:
 אני פה עם אחותי, אורלי
אסתר הרליץ:
 אנחנו דודות של איתי חן
אסתר הרליץ:
 איתי חן הוא חייל שהיה בבסיס, נלחם והופקר
אסתר הרליץ:
 זו החובה שלכם להחזיר אותו
אסתר הרליץ:
 אני לא משתייכת ליש תקווה, ממש לא
אסתר הרליץ:
 אנחנו מהצד ההפוך
אסתר הרליץ:
 מכבדת את הדעה שלהם ואת מה שהם אומרים
אסתר הרליץ:
 אבל אנחנו לא שם
אסתר הרליץ:
 אני מאוד רוצה להאמין למה שאמרת, שמה שקרה אתמול זה היה אסטרטגי בלבד
מיקי לוי:
 לא אמרתי את זה
אסתר הרליץ:
טקטי, סליחה
אסתר הרליץ:
 טקטי
מיקי לוי:
ההבדל הוא מהותי
אסתר הרליץ:
אני מאוד רוצה להאמין לזה, כי המחשבות שלי הולכות למקום אחר
אסתר הרליץ:
 אני מאוד מקווה שזה לא נכון
מיקי לוי:
לכן אני אומר שזה טקטי, ואסור לנו להתבשם מהעניין הזה
מיקי לוי:
 כל הכבוד, תודה רבה
מיקי לוי:
 זה טקטי נקודתי
מיקי לוי:
 זה לא אסטרטגי
מיקי לוי:
 אני רוצה לראות פעילות אסטרטגית
אסתר הרליץ:
אני מתחברת פה לכל התודות, גם של אליהו
אסתר הרליץ:
 התודות מגיעות, אבל זה לא מספיק
אסתר הרליץ:
 כל עוד הם לא יחזרו לכאן בריאים, שלמים, חיים, לא מגיע לכם גם לישון
אסתר הרליץ:
 מגיע לכם להיות כמונו, להיתקע ב-7 באוקטובר, כי אנחנו עדיין שם
אסתר הרליץ:
 אז תודה לך, חבר הכנסת מיקי
אסתר הרליץ:
 אני אתן לך את הכבוד, אני פשוט, אני חייבת להגיע למקום אחר
אסתר הרליץ:
 אז אני מתנצלת
אסתר הרליץ:
 תודה
אסתר הרליץ:
 תודה שהקשבתם
תומר גני לוין:
שמי תומר גני לוין
תומר גני לוין:
 אני בן קיבוץ נירים, בוגר בבית הספר "מעלה הבשור"
תומר גני לוין:
 "מעלה הבשור" הוא בית הספר המשותף של הקיבוצים והמושבים בנגב המערבי
תומר גני לוין:
 ב-7 בחודש ההוא התבשרנו ש-102 יקירים ויקירות שלנו מקהילת בית הספר נחטפו
תומר גני לוין:
 102
תומר גני לוין:
 אני לא אעשה פה Name Dropping
תומר גני לוין:
 מורים, מורות, ילדי בני קבוצה שלנו, הורים של בני קבוצה שלנו, אבות, אימהות, חברי קיבוץ, חברי קהילה, אנשים שחיינו יחדיו לאורך שנים
תומר גני לוין:
 הילדות שלי, הנערות שלי, הבגרות שלי הן משם
תומר גני לוין:
      כששואלים אותי ברחוב מדי פעם: לאיזו משפחה מהחטופים אתה שייך? אני אומר: תבחר איזה שם שאתה רוצה
תומר גני לוין:
 יזהר ליפשיץ, הבן של עודד ליפשיץ ששם, הוא בן קבוצה שלי, הוא אח שלי
תומר גני לוין:
 לא יכול להסביר את זה אחרת
תומר גני לוין:
 אני בן קיבוץ נירים
תומר גני לוין:
 האם זה ברור לאיזה משפחה אני שייך?      אני רוצה לדבר על שני דברים שמרגישים לי משמעותיים, מעבר למה שנאמר כאן, שאני לא חושב שיש פה – אני שמעתי מלא מלא מילים, המון מילים, ומסכים עם כולן
תומר גני לוין:
 אחד, הייתי מבקש ברשותך, מיקי, אני שומע את הרגישות שבך שמעוררת בי השראה, חטופים, החטופים שייכים לסנוואר
תומר גני לוין:
 הוא חטף אותם
תומר גני לוין:
 לנו הם היקירות והיקירים
תומר גני לוין:
 בבקשה, להפסיק לקרוא להם חטופים
תומר גני לוין:
 הם לא החטופים שלנו
תומר גני לוין:
 הם היקירים והיקירות שלנו
תומר גני לוין:
 לשפה יש משמעות
תומר גני לוין:
 למילה יש עוצמה
תומר גני לוין:
 נתחיל לקרוא להם יקירים ויקירות
תומר גני לוין:
 אני רוצה להאמין שזה יביא לנו את האומץ והגבורה הנדרשים בשביל לעשות מעשים מאוד מאוד מורכבים וקשים
תומר גני לוין:
 ליקירים ויקירות זה סיפור אחד
תומר גני לוין:
 חטופים
תומר גני לוין:
 פדיון שבויים, לפדות שבויים איננו אומר לשלוח גייסות פודי שבויים
תומר גני לוין:
 פודי שבויים, זאת אומרת שאנחנו צריכים לשלם, לקנות אותם חזרה בזהב וביהלומים, ביד שלנו או בכליה
תומר גני לוין:
      מה שנדרש, לפדות אותם
תומר גני לוין:
 אי-אפשר להציל אותם
תומר גני לוין:
 הלילה האחרון הוא לילה יוצא דופן, יקר מפז
תומר גני לוין:
 ללא ספק, שתי משפחות מקהילתנו בקיבוץ ניר יצחק זכו ליקר מפז
תומר גני לוין:
 צר לי להיות איש איוב, שבאותה נשימה אני לא יכול לא לראות אותן, את אותן שתי משפחות, שחס וחלילה, אם אכן אני איש בשורות רעות, נתבשר כולנו, אם ברגעים אלו או בשעות הקרובות או בימים הקרובים יהיה איש רע נורא שאוחז ביקירים שלנו, אותם 134, וישלח לנו תמונות וסרטים על המחיר שהוא החליט לנקוב נגד אלה שחטפנו לו
תומר גני לוין:
 מה יקרה עם אותן שתי משפחות מניר יצחק, שחס וחלילה, תמורת הצלתם של יקיריהם יש מי שישלם מחיר יקר מפז?     אנחנו עוסקים עם חבורה של רעים נורא
תומר גני לוין:
 משחקים באש ובלבבות של אנשים
תומר גני לוין:
 אני מבקש ממש להיות – אני מנסה לדמיין את מי שקיבל את ההחלטה לשלוח את חיילינו לעשות את המשימה הזאת
תומר גני לוין:
 הוא ידע לומר לעצמו שאם חס וחלילה יעברו שעות או ימים ויהיה מי מהמשפחות האלו שישלם את המחיר, שמישהו ינקוב שאין לנו יד עליו עכשיו
תומר גני לוין:
 האם הוא לקח את זה בחשבון והשכיל לומר: אנחנו נשלם את המחיר? אני רוצה לומר כאדם שמנסה להיות מוסרי עד כמה שאפשר, זה לא מסתדר, מיקי
תומר גני לוין:
 הדרך היחידה, לא כבעל מקצוע, סגן אלוף בחיל האוויר, לא הופך אותי להיות בעל מקצוע איך משחררים חטופים – כל בעל מקצוע בעולם שנשאל אותו, שעוסק במקצוע הזה, מהי הדרך לשחרר שבויים, 134, בהנחה שיש לנו רצון שנשחררם בחיים, אף אחד בעולם, למעט אלה שנגועים בצורה כזאת או אחרת, באיזושהי עננת אשמה או חדלון, משהו כזה, להניח אותם בצד, כל אותם בעלי מקצוע שנקיים מזה, אף אחד מהם לא יאמר שהדרך לשחרר אותם בחיים היא דרך הזרוע, אלא רק במחיר התשלום
תומר גני לוין:
      אני בכוונה לא משתמש במילה משא ומתן, כי אין פה משא ומתן
תומר גני לוין:
 משא ומתן אומר שיכול להיות שהצד השני יבחר להגיד לא, ולראייה
תומר גני לוין:
 ואז מה זה אומר? הם נשארים שם? לכן זה לא משא ומתן
תומר גני לוין:
 אנחנו צריכים לבחור, אנחנו, החברה, הציבור, העם
תומר גני לוין:
 לבחור שאנחנו משלמים את המחיר הנדרש בשביל להחזיר אותם הביתה
תומר גני לוין:
 וזה לא משא ומתן
תומר גני לוין:
 אנחנו צריכים לנקוב במחיר שמבטיח שהם חוזרים הביתה
תומר גני לוין:
 וזה האומץ הגדול שנדרש ממקבלי ההחלטות
תומר גני לוין:
 מזמין אותנו, הציבור, לתת למקבלי ההחלטות את האומץ לעשות את זה
תומר גני לוין:
 זאת האחריות הציבורית המשותפת שלנו
תומר גני לוין:
      זמן אין
תומר גני לוין:
 אני בזה אסיים
תומר גני לוין:
 זמן אין
תומר גני לוין:
 כל רגע שעובר, ברור לכולנו, המחיר שלו הוא לא רוורסיבילי
תומר גני לוין:
 אז ממש ממש תודה, מיקי, על המרחב שנתן אפשרות לבטא את המילים האלה
תומר גני לוין:
 תודה
מיקי לוי:
זה מגרה אותי לספר לך סיפור אישי, אבל כנראה שאני אשתוק בשלב זה
מיקי לוי:
 תודה רבה שבאת
מיקי לוי:
 תודה רבה על המילים החמות
מיקי לוי:
 לא פשוט לנו
מיקי לוי:
 אני עצוב, אז אני אספר לך, בגלל שאף אחד לא שומע עכשיו, ואנחנו לא בשידור
מיקי לוי:
 אני בן למשפחה שכולה
מיקי לוי:
 אחי נהרג על גבול הירדן
מיקי לוי:
 המחבל נתפס
מיקי לוי:
 כעבור מספר שנים אני בקנדה, הטלפון מצלצל, ראש הממשלה על הקו, מבקש ממני לשחרר את המחבל שהרג את אחי
מיקי לוי:
 אני אומר לו: למה אני צריך להסכים? אתה ראש ממשלה
מיקי לוי:
 אז הוא אומר לי: יש אינטרסים של מדינת ישראל שאני לא יכול לפרט לך
מיקי לוי:
 מי אני שאני אעמוד מול אינטרסים של מדינת ישראל, והאינטרסים של מדינת ישראל הוא להחזיר אותם עכשיו
מיקי לוי:
 אמרתי לו: תשחרר
מיקי לוי:
 תמורת אינטרסים של מדינת ישראל, לא משהו שאני יכול למדוד
מיקי לוי:
 עד היום אני לא יודע מה האינטרסים
מיקי לוי:
 והמחבל שוחרר תמורת אינטרסים, משהו שאני לא יכול למדוד אותו
מיקי לוי:
 גם לא עניין
מיקי לוי:
      ולכן אני אומר שכששחררו 1,000 תמורת אחד, מישהו צריך לחשוב מחוץ לקופסה
מיקי לוי:
 כמו שאמרתי בפתיח, אני לא יודע אם אתה שמעת, אני קיצרתי את הסיפור האישי שלי, אם הם יחזרו בארונות מתים, מדינת ישראל לא תוכל לשאת את אבן הריחיים על צווארה לעולמי עד
עינב מוזס אורבך:
לגמרי
מיקי לוי:
 יש עוד מישהו? פתאום הפכתי להיות כאן – יש עוד מישהו?
עינב מוזס אורבך:
אבל תודה לך שאתה נותן בנו תקווה, שגם במקום המכובד הזה יושבים אנשים שהאנושיות והערכים והמוסר הם עדיין נר לרגליהם
עינב מוזס אורבך:
 תודה
תומר גני לוין:
אולי מילה קטנה אחת
תומר גני לוין:
 תשומת לב, בבקשה
תומר גני לוין:
 זו פעם שנייה שאני פה
תומר גני לוין:
 הייתי בשבוע שעבר לכמה שעות, ועכשיו שוב, כי הרגשתי שיש פה משהו שמלווה ותומך במשפחות שלנו
תומר גני לוין:
 וזה שווה הכול, גם אם בסופו של דבר אני לא יודע מה יצא מזה
תומר גני לוין:
 אני מזמין אותנו להתבונן
תומר גני לוין:
 החוויה האישית שלי כאזרח במדינת ישראל, אחרי 59 שנה, עוד רגע, שיש הפרדה שאני לא יודע, יש עם, אנחנו עם ממש ממש חזק
תומר גני לוין:
 ממש חזק
תומר גני לוין:
 ולצערי הרב, אני אומר את זה, אני נלחם, כאילו 33 שנה איש ביטחון כזה
תומר גני לוין:
 אבדה לי המדינה
תומר גני לוין:
 יש עם ויש מדינה
תומר גני לוין:
 איפה העם של המדינה או איפה המדינה של העם?
מיקי לוי:
העם קיים
תומר גני לוין:
העם קיים
תומר גני לוין:
 איפה המדינה של העם? זה בפתחנו ביחד, אני חושב, למצוא את הדרך
מיקי לוי:
אז אני אגיד משהו על המדינה, שאני אומר תמיד לאורחים מחוץ לארץ
מיקי לוי:
 לא תמצא כנראה מדינה או עם שחווה כל כך הרבה מלחמות וסבבים ב-75 שנות הקמתו, כולל מלחמת השחרור
מיקי לוי:
 חזרנו הנה אחרי אלפיים שנה, אלפיים שנות גלות
מיקי לוי:
 75 שנה הקמנו את המדינה הזו
מיקי לוי:
 אבותינו, אבי היה איש מחתרת, ישב בכלא שנתיים
מיקי לוי:
 החינוך שקיבלתי הוא חינוך של אצ"ל, אבל משהו קרה לי בהמשך
מיקי לוי:
 וחזרנו הנה לא כדי לאבד את המדינה פעם נוספת
מיקי לוי:
 אין לנו לאן ללכת
עינב מוזס אורבך:
איבוד מדינה זה לא רק איבוד צבאי או טריטוריאלי
עינב מוזס אורבך:
 איבוד מדינה היא גם איבוד של ערכים וחברה
מיקי לוי:
אני מסכים איתך
עינב מוזס אורבך:
אני רואה פה את כל השלטים: ביטחון חברתי, ביטחון לאומי
עינב מוזס אורבך:
 אי-אפשר להשיג אותו רק במערכה
עינב מוזס אורבך:
אני יודעת
עינב מוזס אורבך:
 אני מחזקת את דבריך
עינב מוזס אורבך:
 אי-אפשר במערכה צבאית רק להשיג את זה, אי-אפשר
מיקי לוי:
על מה שאמרתי אפשר עוד לבנות הרבה מאוד לבנים שכל אחד עם תובנה נפרדת בהמשך למה שאמרת
מיקי לוי:
 אין לזה גבול
מיקי לוי:
 אבל אני לא מוכן לאבד אותה
תומר גני לוין:
אחנו בסוף חומה אחת
תומר גני לוין:
 המון המון לבנים
תומר גני לוין:
 אם לא היינו אוסף של לבנים, אז לא היינו
תומר גני לוין:
 והעושר הזה שקיים פה סביב השולחן הזה מבטא את העושר של הלבנים שאנחנו, כל אחד מביא את חלקו לתוך החומה הגדולה הזאת
תומר גני לוין:
 תודה, מיקי
מיקי לוי:
תודה לכם
מיקי לוי:
 מהדיון הקודם נשארה לי איזו בקשה מיוחדת של יוזמות אברהם
מיקי לוי:
 אני לא עושה את זה בדרך כלל
פלורינה הלמן לוין:
גם שדולת הנשים
מיקי לוי:
וגם שדולת הנשים
מיקי לוי:
 לכל אחד שתי דקות, לא יותר
יונתן אריה:
פחות
יונתן אריה:
 אני יוני אריה, מנהל מיזם קהילות בטוחות בארגון יוזמות אברהם
יונתן אריה:
 הבאנו לפה פשוט נתונים חדשים רלוונטיים לתגובה של האגף לרישוי כלי ירייה, לשאילתה של חברת הכנסת נעמה לזימי שבו הם מדווחים שמספר בקשות הנשק שנבדקו ואושרו על ידי מה שנקרא חמ"ל המתגברים הוא הרבה יותר גדול מאלה שנבדקו ואושרו על ידי אגף כלי ירייה
יונתן אריה:
 כלומר, 39,000 בקשות אושרו על ידי החמ"ל לעומת 7,500 על ידי עובדי האגף
יונתן אריה:
 זה אומר 84% על ידי החמ"ל
יונתן אריה:
 אם המספרים היו הפוכים ובלי הקלה בתבחינים, אז ממילא
יונתן אריה:
 אבל לאור מה שאנחנו יודעים, בהמשך לדברים פה, על הדרך הלא מקצועית, בלי ראיונות פרונטליים, במנהל לא תקין, ויכול להיות שגם בצורה לא חוקית, שהחמ"ל הזה עבד, אנחנו חושבים - - -
מיקי לוי:
מה זאת אומרת? הוא עבד בצורה בלתי חוקית
יונתן אריה:
כן
מיקי לוי:
זה התברר פה בוועדה
יונתן אריה:
אז בהמשך לזה, אני חושב שהמספרים האלה צריכים להפחיד אותנו
יונתן אריה:
 כמו שאמרתי בדיון קודם, נשק יכול להגן ולהציל חיים, אבל הוא יכול גם להוות איום וסיכון לחיי אדם, ובמיוחד על אוכלוסיות פגיעות
יונתן אריה:
 הדאגה העיקרית שלנו היא שאנשים שקיבלו נשק בהליך לא תקין, שאולי הם מקורבים או מחזיקים בעמדות פוליטיות קיצוניות, אולי חברים באחת הקבוצות החמושות שהתארגנו לאחרונה בכמה ערים בישראל, והמשטרה לא מפקחת עליהם, שידם תהיה קלה מדי על ההדק והם ישתמשו בזה במכוון ובטעות נגד אזרחי המדינה הערבים, ויובילו לפגיעה בחיי חפים מפשע
יונתן אריה:
 תודה רבה
מיקי לוי:
יש לי את הטבלה הזו, קיבלתי אותה גם כן
מיקי לוי:
 ברשותך, אנחנו נדפיס ונעביר לך
מיקי לוי:
 יש שם נתונים מאוד מעניינים
מיקי לוי:
 אם תבקשו, זה יקל עליכם
בן נון:
נבקש
מיקי לוי:
אנחנו ניתן לכם אותם
מיקי לוי:
 כן, שדולת הנשים, בבקשה
הודיה מויאל:
שלום
הודיה מויאל:
 תודה רבה, כבוד היושב-ראש, על הדיון
הודיה מויאל:
 אני הודיה מויאל, משדולת הנשים
הודיה מויאל:
 אנחנו באמת נמצאים ארבעה חודשים מתחילת הלחימה, ויש עליה דרמטית במספר של המתחמשים
הודיה מויאל:
 אני לא אכנס להליך שהיה
הודיה מויאל:
 אנחנו מבינות את התחושה של הפחד וחוסר הביטחון האישי
הודיה מויאל:
 אבל מצד שני, אני בטוחה שאף אחד לא רוצה ומעוניין שהנשק יגיע לידיים הלא נכונות
הודיה מויאל:
      בגלל זה, אני רוצה לדבר על לקונה שיש כיום בחוק שאנחנו מדברות עליה כבר מתחילת הלחימה, והיא העובדה שמשרד הרווחה לא מעורב באופן ישיר בהליך מתן רישיונות לנשיאת נשק
הודיה מויאל:
 משרד הרווחה הוא לא גורם קובע ולא גורם ממליץ בהליך קבלת הרישיון
הודיה מויאל:
 זו לקונה מאוד משמעותית
הודיה מויאל:
 היא עלולה להביא לזה שיינתנו רישיונות לאנשים שנשקפת מהם מסוכנות, לאנשים שיכולים להוביל לפגיעה בחיי אדם, ובמיוחד בהקשר של אלימות במשפחה, ובפרט נגד נשים וילדים
הודיה מויאל:
 אנחנו נמצאים כבר ארבעה חודשים בתוך האירוע הזה, ועדיין לא נמצא לזה פתרון
הודיה מויאל:
 משרד הרווחה והמשרד לביטחון לאומי צריכים להתממשק יחד ולהפוך את משרד הרווחה לגורם קובע וממליץ מי יכול לשאת נשק ומי לא
הודיה מויאל:
 יש להם היום נתונים, למשרד הרווחה, שאין למשרד לביטחון לאומי
הודיה מויאל:
 יש נשים שמפחדות להגיע למשטרה ומגיעות למרכזים למניעת אלימות במשפחה
הודיה מויאל:
 תודה
מיקי לוי:
משרד המשפטים, אני לא יודע לפני לפתור את מה שהיא אמרה
מיקי לוי:
 זאת אומרת, לא בטוח שמשרד הרווחה צריך לבוא ולקבל החלטה על הכלל
מיקי לוי:
 הוא לא יצא מזה
מיקי לוי:
 אם יהיו 200,000 בקשות, הוא לא יבדוק 200,000
מיקי לוי:
 אולי אפשר איכשהו להסתנכרן עם הרשימות שלו
מיקי לוי:
 הרי הם לא עשרות אלפים
בן נון:
קודם כול, נמצא פה מר סאיד תלי, שהוא הנציג הרלוונטי ביותר ממשרד הרווחה
בן נון:
 כרגע בחוק כלי ירייה, שהוא חוק ישן מ-1949, אין מעמד פורמלי בשלב הגשת הבקשות למשרד הרווחה
בן נון:
 כן יש אפשרות, וסאיד יתקן אותי או ידייק אותי, אם אני טועה, אבל בעצם לאדם שכבר יש לו רישיון נשק, שנושא נשק ברישיון, אם יש מידע רלוונטי מבחינת משרד הרווחה לגבי משפחה או אישה שמטופלים באחד ממרכזי הטיפול האלה, אז בעצם הם כן מחויבים להעביר את המידע הזה בעצם לאגף רישוי כלי ירייה
בן נון:
 אבל אין את ההסדרה הזאת שנוגעת לשלב הגשת הבקשות
בן נון:
 ויש עבודה משותפת של משרד הרווחה
בן נון:
 זה עלה גם בדיונים בוועדות אחרות, הנושא הזה
בן נון:
 אבל אולי כדאי לשמוע את הדברים מפי נציג משרד הרווחה
מיקי לוי:
 היא העלתה איזו נקודה שלא דנו בה
סאיד תלי:
שלום לכולם
סאיד תלי:
 אני סאיד תלי, מנהל תחום טיפול באלימות במשפחה במשרד הרווחה, או ממונה הערכת מסוכנות במשרד
סאיד תלי:
 אז נכון, קודם כול, יש בהמשך כמובן לכל ההתפתחויות והיקף הפניות מה-7 באוקטובר, אז יש עלייה בפניות אלינו
סאיד תלי:
 לכן הוקם צוות משותף עם אגף כלי ירייה, וגם המשטרה יושבת שם, ועל הפרק כמה דברים
סאיד תלי:
 קודם כול, כן להיות גורם ממליץ גם לגבי בקשות
סאיד תלי:
 כמובן אני מדבר על מקרים שכן מטופלים אצלנו
סאיד תלי:
 זה דורש תיקון חקיקה, אבל זה בעצם הדבר שאנחנו כרגע מקדמים אותו
סאיד תלי:
     אז שנהיה מעורבים בבקשות, ולא רק במחזיקי כלי ירייה בפועל
סאיד תלי:
 והדבר השני הוא כן לשפר את ההתממשקות ואת דרכי העבודה, שתהיה לנו גישה, הרשאה למערכת הקיימת, שנוכל לדווח, לא כמו שדיווחנו בעבר
סאיד תלי:
 אז אלה דברים שנמצאים בתהליך מתקדם בהובלה של הנהלת המשרד
סאיד תלי:
 אז אני מאמין שבעניין של שבועות קרובים אנחנו כבר נהיה עם ההצעה גם לתיקון החקיקה וגם לשיפור הממשק הקיים
סאיד תלי:
 אלה הדברים שבעצם אני יכול למסור
מיקי לוי:
 כן, הממ"מ רוצה להשכיל אותנו במשהו?
אורלי אלמגור לוטן:
לא
אורלי אלמגור לוטן:
 רק בהמשך למה שסאיד אמר, שלוש הערות או שאלות קטנות, חלקן נאמרו בדיונים אחרים, אבל לא פה, לדעתי
אורלי אלמגור לוטן:
 קודם כול, כמו שסאיד דיבר על שיפור העבודה בתוך משרד רווחה, אז באמת מהנתונים שאנחנו רואים מהשנים האחרונות, יחסית מועברים מעט דיווחים של עובדים סוציאליים, מעט מאוד הודעות מטפל לממונה על הערכת מסוכנות
אורלי אלמגור לוטן:
 וגם מה שמגיע לממונה על הערכת מסוכנות במשרד רווחה כמעט ולא עובר הלאה
אורלי אלמגור לוטן:
 אז כאן העלינו השאלה האם כל העובדים הסוציאליים מספיק מכירים את זה והאם יש להם את כל המידע שהם צריכים כדי בכלל לדעת שהם צריכים להעביר הודעת מטפל על המסוכנות, זה דבר ראשון
סאיד תלי:
אולי עדיף שאני אענה שאלה-שאלה, אם זה שלוש שאלות
סאיד תלי:
 תחליטו
אורלי אלמגור לוטן:
 אבל שתי קצרות יותר
אורלי אלמגור לוטן:
 דבר שני, מה שנאמר פה באמת, אני לא יודעת אם זה נאמר כשהייתי בחוץ, זו הייתה אחת ההמלצות של דוח ועדת רונן של משרד לביטחון פנים בזמנו, באמת לשפר את הממשקים מול משרד הרווחה ולהכניס אותם כבר בשלב של בקשות לרישוי כלי ירייה
אורלי אלמגור לוטן:
 ואז שאלה לסאיד, אחד הדברים שהעלינו בדיון קודם, נדמה לי בוועדה לקידום מעמד האישה, היא אחת את הבעיות שמשרד הרווחה מעלה או האתגרים, זה שחסר לו כוח אדם כדי לעשות את הבדיקות האלה כבר בשלב הגשת הבקשה, בעיקר כשמדובר בכאלה היקפים גדולים של בקשות
אורלי אלמגור לוטן:
 אז העלינו שאלה אם יש אפשרות לעשות, לפחות בשלב הסינון הראשוני, בדיקה מול מי שמוגדרים במערכת שיש שלהם נזקקות בשירותי הרווחה בהקשר של אלימות במשפחה, לא נזקקות באופן כללי
אורלי אלמגור לוטן:
 צריך להבין שבשדות שלהם יש נזקקות מוגדרת של מוכרות לרווחה על רקע אלימות במשפחה, והעלינו שאלה האם זה יכול להיות איזשהו כלי לעשות איזשהו סינון ראשוני, אם רוצים לבדוק מסה של בקשות
אורלי אלמגור לוטן:
 תודה
סאיד תלי:
אז אתייחס לשאלה הראשונה
סאיד תלי:
 קודם כול, צריך להדגיש פה שמשרד הרווחה הוא רשת הביטחון השלישית
סאיד תלי:
 כלומר, מרבית המטופלות שלנו שנמצאות באיום ויש נשק, אז בוודאי שכשישנה תלונה במשטרה או שאין תלונה במשטרה ואנחנו כמובן מלווים וממליצים לפנות למשטרה, אז זה כבר בעצם רשת הביטחון הראשונה
סאיד תלי:
 ויכול להיות שגם יש פנייה לבית המשפט, ואנחנו בודקים את זה
סאיד תלי:
 הרי כשאנחנו מטפלים באישה, אנחנו בודקים את כל המכלול, הטיפול הוא יותר הוליסטי, וזה לא רק כן לקחת נשק, לא לקחת נשק
סאיד תלי:
 זה הרבה יותר רחב מזה
סאיד תלי:
 יכול להיות שהיא בכלל תופנה למקלט
סאיד תלי:
 הרבה דברים אחרים יכולים להיעשות
סאיד תלי:
      אז איפה אנחנו בעצם היחידים שיכולים כן או לא לדווח? ורק אנחנו בעצם הגורם האחראי, וכשהיא לא רוצה ללכת לבית המשפט, זכותה כמובן, לא נוכל לעשות שום דבר, או לא רוצה להגיש תלונה במשטרה
אורלי אלמגור לוטן:
אלה המון נשים
אורלי אלמגור לוטן:
 כן
אורלי אלמגור לוטן:
 סאיד, אני חייבת להעיר
אורלי אלמגור לוטן:
 בזמנו הוועדה הבין-משרדית וגם נציגי המשטרה, אם אני זוכרת נכון את הנתונים, ותתקן אותי, אלה נתונים מלפני כמה שנים שנבדקו על נשים שנרצחו, אם אני זוכרת נכון, שליש מהנשים שנרצחו על ידי בן זוג היו מוכרות למשטרה לפני הרצח, וחצי היו מוכרות לרווחה
אורלי אלמגור לוטן:
 תקן אותי, אם אני טועה, כי אני אומרת את זה מהזיכרון
אורלי אלמגור לוטן:
 ואז זה אומר שיש כאן איזושהי דלתא של נשים שהיו מוכרות לרווחה ולא היו מוכרות למשטרה, גם אם הייתה חפיפה ברוב הנשים
סאיד תלי:
אז אני רק אשלים
מיקי לוי:
קצר וקולע
מיקי לוי:
 כי בדרך כלל אני לא מרשה פינג-פונג אצלי
סאיד תלי:
אני יודע
סאיד תלי:
 בסדר גמור
סאיד תלי:
 אני פשוט, כי זה נושא אחר
סאיד תלי:
 זה נושא אחר לגמרי
סאיד תלי:
 גם כשהיא מוכרת ברווחה, זה לא אומר, דרך אגב, שהיא מוכרת ברווחה במרכז לאלמ"ב
סאיד תלי:
 רווחה זה המון המון המון תחומים
סאיד תלי:
 לכן, עוד פעם, אני יכול לפרט, כי אני מכיר את כל המקרה של הנרצחות
סאיד תלי:
 אבל חלקן מוכרות ברווחה
סאיד תלי:
 רק עכשיו דנו במקרה של אישה שהייתה מטופלת סביב עניינים שקשורים בבן שלה, רצף אוטיסטי
סאיד תלי:
 לא שואלים למה בכל זאת לא עלה העניין הזה, שהיא בכלל מאוימת באלמ"ב, ולמה היא לא העלתה את זה
סאיד תלי:
 יש לא מעט שאלות
סאיד תלי:
 אבל אני פשוט לא רוצה להיכנס לזה
סאיד תלי:
      עכשיו, לגבי למה יש דיווחים מעטים? בין היתר, כן, כי נעשה פחות ריענון ופחות הטמעה
סאיד תלי:
 עכשיו, מאז המלחמה ועד היום, נעשו כמה וכמה הטמעות בקרב כל המרכזים
סאיד תלי:
 אני לא אומר שזה בהכרח יביא תוצאות של עלייה
סאיד תלי:
 אבל אני כן רואה שיש יותר פניות
סאיד תלי:
 ואנחנו נמשיך לעשות את זה
סאיד תלי:
 זה החלק הראשון
סאיד תלי:
     לגבי הבקשות, כשאנחנו מדווחים, אנחנו לא מדווחים שיש לו נשק, אין לו נשק, יש בקשה, לא בקשה
סאיד תלי:
 אני חייב לגבות את זה בהערכת מסוכנות עדכנית ומקיפה ומנומקת
סאיד תלי:
 ולא תמיד יש לנו את זה, מכל מיני סיבות, דרך אגב
סאיד תלי:
 לפעמים כי האישה לא רוצה שאפילו נדבר איתו, או היא לא רוצה אפילו שהוא יידע
סאיד תלי:
 היא לא יודעת שיש בקשה, אין בקשה
סאיד תלי:
 אבל אנחנו בודקים, ואז מתגלה בכלל שאין בקשה
סאיד תלי:
 יש הרבה סיבות
סאיד תלי:
     אבל על מנת שאני אבוא ואמליץ כך או אחרת, קודם כול, באמת צריך להסדיר את העניין החקיקתי, שאני אוכל בכלל לדווח במקרה של בקשה
סאיד תלי:
 והדבר השני, לא מספיק לי שהוא היה איתה בטיפול לפני ארבעה חודשים
סאיד תלי:
 אני צריך עכשיו לבוא ולנמק ולבסס הערכת מסוכנות ולדווח על פי זה, כי אז, אם הוא יעתור או יגיד כך או יגיד אחרת, אני צריך לבוא ולהגיד: הינה, עשיתי הערכת מסוכנות בתקופה הזאת, בחודש האחרון, והתוצאה היא כזו וכזו, ואיך עשיתי, ולעמוד מאחורי זה
סאיד תלי:
 לפעמים הרבה מהדיווחים האלה הם באמת לא שם
סאיד תלי:
 כלומר, אני לא יכול באמת לבוא כגורם מקצועי, וזו עבודה מקצועית, לבוא ולדווח, לקחת ממישהו נשק, או לפסול אותו, בלי באמת שיש לי איזשהו נימוק מקצועי עדכני
סאיד תלי:
 וזה כמובן מונע איתנו להתקדם
מיקי לוי:
אני מסכים שזה מאוד מורכב
מיקי לוי:
 אולי פעם יהיה סנכרון בין המחשבים של אגף כלי ירייה למשרד הרווחה
סאיד תלי:
אבל זה הכיוון כרגע, כן שיהיה סנכרון במובן הזה שהדיווח, קודם כול, שתהיה לנו איזושהי גישה ולראות מטופלות, מטופלים שלנו שכן תואם באיזה סטטוס זה נמצא, וכן לדווח לשם ישירות
מיקי לוי:
חייב להיות סנכרון
מיקי לוי:
 זה מזכיר לי ימים שהמשטרה לא ישבה על הדאטא של משרד הרישוי, שזה היה לא הגיוני
מיקי לוי:
 ברשות המיסים, שמקרקעין לא ישב על מס הכנסה, אז אם מישהו היה חייב כסף במקרקעין, מס הכנסה לא ידע והחזיר לו החזרים
מיקי לוי:
 יש מלא דוגמאות
מיקי לוי:
 אבל זה באמת צריך להיות הכיוון
בן נון:
אם אפשר להוסיף משהו בהקשר הזה?